Азаря Фархи
Пет дни на Луната

chitanka.info

I. Тревогите на мистър Смит

Тази сутрин Боб Хигинс беше в лошо настроение. Стиснал пурата между зъбите си, той нервно крачеше из просторния кабинет. Дребното му лице, от което гледаха две проницателни очи, се беше зачервило от гняв, а голото му теме лъщеше от пот. Пред бюрото му, по което необичайно бяха разхвърляни книжа, стоеше с наведени очи висок и строен мъж, който мачкаше в ръце бял спортен каскет. Когато Хигинс обръщаше гръб, непознатият бързо повдигаше очи и се взираше в малката му дребна фигура.

Най-сетне, след като обиколи за четвърти път кабинета си, Хигинс ядно захвърли изгасналата си пура и високо заруга:

— Некадърник!… И това ми било разузнавач!… Да допусне такъв провал!… А за какъв дявол си ми, щом като най-добрите ни хора пропаднаха?… По-добре и теб да бяха заловили, господин 303!… Да провалите акцията, която готвихме две години… И то след като спечелихме началника на гарнизона и щяха да ни подкрепят видни общественици!… Не мога да се помиря, че загубихме битка не другаде, а тук при нас, в Америка! Некадърници!… Ако се случи още веднъж подобно нещо, по-добре не се явявай пред очите ми. Не давам за теб пукната пара… — И той погледна събеседника си с такава злоба, че едрата фигура на 303 се сниши още повече. — Внимавай, защото може отново да се върнеш в лагера за разселени лица…

Мелодичният звън на големия телевизор, който беше вдълбан в стената надясно от бюрото му и беше закрит с кадифена завеса, прекъсна потока от закани, които изобилно се лееха из устата на разузнавателния офицер.

Той изгледа още веднъж своя сътрудник, обърна се, дръпна шнура на завесата и включи. От телевизора го гледаше усмихнато сенаторът Смит — кралят на самолетите.

— Добър вечер, мистър Смит! — побърза да поздрави Хигинс и с видимо усилие промени израза на лицето си с любезна усмивка. — Само за момент да отпратя посетителя си — се извини той, обърна се с гръб към телевизора, отново промени израза на лицето си, изгледа под очи агента и му нареди:

— Чакай ме при секретарката!

След като хлопна вратата зад разузнавача, Хигинс се обърна към сенатора:

— На ваше разположение съм, мистър Смит — каза той и се усмихна отново.

— Виж какво, Боб — започна сенаторът, който имаше навик да интимничи с всички, — вярно ли е, че руснаците готвят някакъв полет до Луната? Току-що научих за подобен проект от един от моите хора, който беше оттатък желязната завеса като кореспондент. Много не му вярвам! Тези журналисти често от нищо правят сензации. Някакъв български инженер изготвил проект за космически кораб, който ще се движи с атомно гориво. Дори журналистът твърди, че корабът бил вече в строеж и в най-скоро време предстои междупланетен полет до Луната. Ти знаеш ли нещо по тази работа?

— Да, мистър Смит. Преди около една седмица научих нещо по този въпрос. Един от нашите агенти ми съобщи, че излитането ще стане след около два месеца. На този полет комунистите отдават много голямо значение.

— Верни ли са тези сведения?

— Напълно! На нашия човек може да се вярва. До сега всички негови материали са били точни.

По пълното и самодоволно лице на сенатора се изписа тревога. Лека сянка пробяга по лицето му. Но той беше човек на самообладанието, изпитал не едно трудно преживяване на борсата. Не случайно в Уолстрийт си беше спечелил прозвището „Железния Смит“. Той бързо се опомни, погледна изпитателно мишето лице на Хигинс, изруга болшевиките и каза:

— Тази работа не ми харесва!… Ако полетът се състои, страшна паника ще обхване борсата. Пък и тези болшевики сигурно няма да се задоволят само с полета. Вероятно ще приложат новите атомни мотори и в самолетната промишленост. А това значи да имат най-бързите самолети в света!… Представяш ли си какво ще стане у нас?

— Надали!… — отговори сам на въпроса си сенаторът и продължи: — Нашите самолетни заводи ще струват двойно по-малко. Ще понесем огромни загуби. Освен това ще пропадне нашият проект за организация на дружество за експлоатиране на лунните богатства. Виж какво, Хигинс — промени рязко гласа си той, — този полет не трябва да се състои!… Освен това плановете на новия атомен двигател са крайно необходими на нашия концерн.

— Трудна работа, мистър — започна да отстъпва разузнавачът. — Мина времето, когато нашето разузнаване беше по-добре. Въпреки големите средства, които хвърляме, нашата агентура зад желязната завеса е почти разбита. Много трудно се работи.

— Как, ти не искаш да се заемеш с работа, която заплашва нашата сигурност? Че ако полетът се състои, комунистите ще завземат Луната — една от най-важните бази във военно-стратегическо отношение. Нашите съюзници и без това се колебаят. Международното положение ще се усложни още повече!… Аз ще докладвам, ако трябва дори в сената. Пък не забравяй, че провалянето на полета го изискват не само държавните, но и твоите лични интереси… В моята каса се намират някои сведения за един млад полицейски инспектор, който някога работеше с бандата на „Големия Бил“ и който впоследствие стана отговорен разузнавателен офицер. Тези сведения може да заинтересуват много хора.

При тези думи на сенатора лицето на Хигинс посърна. Той се сви, пожълтя, погледна страхливо краля на самолетите и избърса с бялата си кърпа студената пот, която започна да облива лицето му. Неговият вид с нищо вече не наподобяваше на държането, което имаше допреди малко с агент 303.

— Как може да се съмнявате в родолюбието ми, мистър — с треперещ глас се заоправдава разузнавачът. — Аз само казах, че е трудно. Ще направим всичко, което е по силите ни — тихо увери сенатора все още смутеният офицер. — Аз като патриот никога не мога да допусна заемането на такава важна стратегическа база като Луната. Цялата наша агентура ще се бори срещу полета или в случай че той се състои, корабът да не се върне. Ще взема мерки да получа и плановете на новия двигател. За тази операция ще използувам агенти, които сме пазили в резерв и не са се проявявали много години. Ще изпратим агент 303 — този, който преди малко видяхте при мен. Въпреки последния му неуспех той си остава един от най-добрите наши разузнавачи. Вярвам, че ще успеем, но при условие, че нашите агенти разполагат с достатъчно пари.

— Това е вече друга работа — каза сенаторът. — Ще уредим и този въпрос. Можеш да обещаеш на всички участници високи награди. При успешно изпълнение на операцията нашият концерн ще отпусне петстотин хиляди долара в каквато поискат валута — само полетът да не се състои и да получим плановете на новия двигател. Разчитам на теб. А сега довиждане, че имам важно съвещание с управлението на концерна.

— Довиждане, мистър Смит! Мога да ви уве…

Потъмняването на телевизора показа на Хигинс, че финансовият магнат не е чул последните му уверения.

Той изключи апарата, дръпна кадифената завеса, която закриваше телевизора, тръшна се в едно кресло и потъна в дълбок размисъл. Задачата беше трудна. Агентурата, с която разполагаше в България, беше незначителна. Оставаше само една възможност. Да използува за тази акция хора, които пазеше в дълбок резерв и които не са се проявявали от години. Осенен от тази мисъл, той стана и отвори касетката си. Взе една папка и се зачете внимателно в нея. Дълбока въздишка се изтръгна от него. Необходимият човек беше намерен. Разузнавачът сложи папката, заключи касетката и се отправи към бюрото си. След това отвори кутията, взе една пура, запали я машинално, обиколи веднъж кабинета си и седна на работния си стол. Изписа един лист от бележника си и се свърза по телевизора с два научни института. Отговорите го задоволиха. Той потри доволно ръце и извика агент 303.

— Реших да ти дам възможност да се реабилитираш — посрещна по-меко сътрудника си той. — Надявам се, че втори път няма да допуснеш подобни грешки. А сега виж в какво се състои новата задача. Трябва на всяка цена да осуетим полета до Луната, който готвят болшевиките. Освен това много са ни необходими плановете на кораба и особено на новия атомен двигател. На този лист е нахвърляна идея по какъв начин може да се проведе тази акция — и той му подаде току-що изписания лист хартия. — На място могат да се окажат и други възможности. Тях също не бива да изпускаш. Ще се свържеш с наши агенти, които ценим много и които досега сме държали в резерв. Нито един от тях не е изложен, тъй като от години не сме ги използували, а само следим тяхното държание. Още днес говори с атомиста Бланк и с професор О’Конор. Заминаваш след пет дни. Пари и връзки ще получиш от моя помощник преди отлитането. Внимавай да няма нов провал, защото, ако не те ликвидират комунистите, ние ще свършим с теб. Съобщи на всички участници в акцията, че в случай на успех ще получат четиристотин хиляди долара в каквато валута поискат. След два дни ела пак при мен!

II. Разговор край „ЛИ–7“

Слънцето хвърляше последните си лъчи и се скриваше зад връх Мальовица, когато започнаха да пристигат вертолетите на изпращачите. Пътниците слизаха от машините на новопостроената площадка, оглеждаха се и бързо се отправяха към дългата естакада, където неподвижно като някаква фантастична пура стоеше на релсите междупланетният кораб. Тази вечер в 23 часа ще се състои първият полет до Луната.

Междупланетният кораб „ЛИ–7“ има продълговата форма. Той е снабден с най-новите съоръжения за далечни полети, каквито познава съвременната техника. За да издържа на високите температури, получавани от триенето при преминаване на въздушните пластове на атмосферата, той е построен от нова сплав създадена от института за нови сплави в Димитрово, която издържа няколко хиляди градуса температура. Специална охладителна инсталация автоматически заработва при нагряване на външните стени над 200х. Корабът е дълъг 50 метра и широк около 6 метра. В сравнение с размерите си той има малка използуваема площ. Повече от половината от кораба — неговата задна част, е заета от атомния реактор и от предпазните съоръжения срещу радиоактивните излъчвания. На предната част са разположени кабината за управление, залата за занимания, служеща и за столова, кабини за екипажа и миниатюрна обсерватория за началника на експедицията. Зад кабините са устроени два големи склада, препълнени с провизии, запаси гориво, кислород и всички необходими материали за изграждането на първата лунна станция.

„ЛИ–7“ има три мощни двигатели, с които може да развие скорост до 13 километра в секунда. Той е снабден с чувствителна радиоуредба — радиоприемник и радиопредавател с район на предаване 500 хиляди километра. Освен това корабът е съоръжен с чувствителна радиолокационна станция, самопишещи уреди, автоматични кинокамери, уреди за химическа и физическа лаборатория, богата аптека и други.

„ЛИ–7“ е последна дума на съвременната техника.

Недалеч от кораба двама възрастни мъже разговарят оживено.

— Мисля, че бъркате, колега — каза по-възрастният на чист руски език, след като изслуша обясненията на по-младия. — И то бъркате в изчисленията. Вие изпускате влиянието, което ще окаже охладителната инсталация. Те могат да развият по мои груби изчисления дори и до 13 километра в секунда.

Разговорът се водеше между световно известния съветски физик академик Воронцов и неговия български колега професор Дренков.

— Може би сте прав — отстъпи Дренков. — За мен няма съмнение, че с помощта на охладителната инсталация външната обвивка ще се спаси от претопяване. Но това непременно ще съдействува за известно снижаване на скоростта. Ето това не съм изчислил добре и вероятно тук е моето погрешно изчисление.

Двамата учени замлъкнаха за момент. Внезапно академик Воронцов се усмихна нещо в себе си и прекъсна мълчанието:

— Знаете ли, колега, странно впечатление ми направи Любен Иванов, когато за първи път се яви при мен в Москва. Беше сряда следобед. Аз знаех за новия проект за космически кораб и очаквах неговия изобретател. Точно в петнадесет часа на вратата тихо се почука, а след това боязливо пристъпи в кабинета ми един нисък на ръст майор. Той застана мирно, отдаде чест и се представи. Изглеждаше много скован. Искрено да си призная, аз очаквах да видя едър българин, облечен спортно, както обикновено се обличат вашите студенти в СССР. Но когато заприказвахме, когато се вгледах в тъмните му сиви очи, аз разбрах, че пред мен стои умен и упорит човек, с големи познания във физиката. Той така ме увлече в проекта си, че аз забравих за всичко, дори се запалих като млад студент.

— Упорит българин — съгласи се Дренков. — Той е истински майстор в работата си и така гори в нея, че е в състояние да запали дори и хора като нас. Но ето го и него самия!

— Горкият!… — съжали го академикът. — Тези журналисти няма да го оставят на мира. Не бих желал да съм на негово място!…

Двамата учени весело се засмяха.

Конструкторът на „ЛИ–7“, военният инженер Любен Иванов, сега щурман на кораба, за момент се отлъчи от машината си и внезапно бе заобиколен от шумна група журналисти. Щракаха апарати. Несвикнал с подобно внимание, което очевидно го смущаваше, както винаги когато изпадаше в подобно положение, той се прикри зад изкуствена усмивка, която по-скоро приличаше на гримаса на смутено дете, и започна с неохота да отговаря на въпросите на представителите на печата. Отговорите са кратки и стегнати — по военному.

— Нашият кораб е съоръжен с мощни мотори и агрегати — продължи обясненията си той, като погледна ръчния си часовник. — Тяхната мощност е достатъчна, за да се движим с 11.1 километра в секунда — скорост, която ни е необходима, за да се откъснем от нашата планета. Що се отнася до горивото, то днес, в ерата на атома, то не е проблем. Нашият атомен реактор изразходва твърде малко. Това ни дава възможност да вземем повече уреди и съоръжения. Извинявайте!… Трябва да прегледам моторите — опита се да се освободи той.

— Още един момент — замоли щурмана една журналистка. — Ако може, обяснете ни как ще преодолеете съпротивлението на земното притегляне и на атмосферата.

Инженерът, който вече се бе опомнил от смущението, се обърна към журналистката и учтиво обясни:

— Това са в действителност и най-големите трудности, които трябва да преодолее всеки междупланетен пътешественик. Преди всичко трябва да се справим с първата най-голяма пречка — земното притегляне. Известно е, че притегателната сила на Земята се намалява с увеличението на разстоянието от нейния център. Затова всяко тяло, намиращо се на повърхността на Земята, може да преодолее земното притегляне и влезе в космическото пространство, ако му се придаде необходимата скорост, която да го изтласка вън от границите на земното притегляне. Още Циолковски пресметна, че за да може такова тяло да навлезе в междупланетното пространство, трябва да има скорост около 11.1 километра в секунда, без да се вземе предвид съпротивлението на атмосферата.

Не случайно нашият старт ще се извърши от връх Мальовица. Той е един от най-високите върхове у нас и е много удобен за построяване на естакадата, от която ще излетим. Известно е, че на големи височини атмосферата е по-разредена и оказва по-малко съпротивление. Но съпротивлението на атмосферата е далеч по-малко, отколкото загубите, които ще понесем за преодоляване на земното притегляне. Ето защо нашето излитане ще стане не вертикално, а под ъгъл 30° към хоризонта. Така се увеличава пътят през хоризонта, но се намалява силата на земното притегляне.

— В каква посока ще замине корабът? — запита един шведски журналист.

— Ние ще потеглим от запад към изток. Така началната скорост ще бъде по-голяма, тъй като ще използуваме въртенето на Земята. Както една лодка плава по-добре по течението на реката, така и нашият кораб ще лети по-бързо като използува посоката на въртенето на Земята… Извинете… — учтиво се обърна щурманът отново към представителите на печата. — Вика ме началникът на експедицията. Трябва да направя последен преглед на машините. До отлитането остават два часа. Пълна информация по всички въпроси на нашия полет могат да ви дадат както професор Медведев, нашият началник, така и докторът по медицинските науки Наталия Занкина. Те и двамата в момента слизат по стълбите от кораба — каза щурманът, ръкува се с всички и се отправи към ракетата.

Точно в този момент стъпи на Земята слезлият от ракетата командир на експедицията. Професор Медведев беше с прошарени коси, с голямо умно чело, с кафяви очи и къса брадичка. Дребен на ръст, подвижен и с лека походка, от него лъхаше горещият темперамент на постоянно търсещия човек. Трудно човек би му дал повече от петдесет години. Професор Медведев беше един от най-добрите астрономи на СССР, с международна известност, ръководител на новопостроената обсерватория в Крим — най-голямата в Съветския съюз. Той отдавна мечтаеше да участвува в междупланетен полет. С голяма радост Медведев прие предложението на съветското правителство да ръководи смесената съветско-българска експедиция до Луната и вложи цялата си енергия за по-скорошната й подготовка.

По характер професорът беше енергичен и упорит. Той мразеше мазниците и всички онези, които се стремяха към научните институти, не за да се борят за процъфтяването на науката, за прогреса, а да намерят спокойно, тихо местенце и да правят кариера. Своите по-младши сътрудници астрономът държеше в ежови ръкавици, постоянно повишаваше изискванията си към тяхната работа, но едновременно с това бащински им помагаше в работата. Но понякога, улисан в наблюдения или някои изчисления, професорът забравяше всичко. Случваше се да забрави да се нахрани по цяло денонощие или да си сложи палтото в горещо време. Това караше всички да се смеят на неговата разсеяност. От душа се смееше и той, като много пъти се заричаше да не забравя палтото, каскета или чадъра си.

— По-скоро прегледайте машините — посрещна щурмана той. — След около половин час ще дойдат официалните лица. Тогава няма да имате вече достатъчно време. Ние със Занкина ще ви заместим пред представителите на печата — намигна професорът на Иванов и се отправи към шумната група журналисти, която също се приближаваше към тях.

— Разполагаме само с половин час — обърна се професорът към тях. — Надявам се, че ще бъде достатъчен. Още повече че вие имахте възможност да видите нашия „ЛИ–7“ и да беседвате с конструктора на кораба. Ние сме на ваше разположение.

— Научихме, че екипажът на кораба ще бъде само от четирма души. Има ли възможност да се вземат повече хора, или няма желаещи? — запита представител на хърстовите вестници. — И още един въпрос. Как е разпределена работата между членовете на екипажа на кораба?

Професорът се усмихна, замисли се за момент и отговори:

— Желаещи да участвуват в междупланетното пътешествие има много. Само у нас, в Съветския съюз, имаме няколко хиляди души, а в България подадоха заявление повече от петстотин. Освен тях получихме много други предложения от цял свят, в това число и от вашата страна — отвърна Медведев и погледна американския журналист, като че го питаше дали е доволен от отговора. И като промени израза на лицето си, продължи: — По-труден за разрешение се оказа вторият въпрос — вземането на по-голям екипаж на кораба. Според Циолковски е необходимо да се вземе твърде много гориво. Дори повече, отколкото може да събере нашият кораб. В това отношение ние сме облекчени. Новата конструкция атомни двигатели, изобретени от инженер Любен Иванов, ни дават възможност да вземем сравнително голям екипаж и по-малко гориво. През това пътешествие обаче повече от четирима души не можем да вземем, тъй като трябва да пренесем на Луната много уреди и съоръжения. Освен това с кораба ще пренесем готови строителни конструкции и пълен комплект автомати за първата лунна станция. Всичко това наложи да не вземаме повече хора при първия полет. При това нашият екипаж е подбран така, че всеки от нас ще изпълнява по няколко длъжности. Нашият щурман инженер Иванов ще се занимава с всички машини на ракетата. Освен това той е много способен радиотелеграфист. Доктор Занкина е лекарка и домакин на експедицията. Другарят Григор Веселинов е минералог и химик. Аз пък ще водя астрономическите наблюдения и ще следя за всички физически явления на Луната. Както виждате, всички се допълваме и не е необходимо да вземаме повече хора. Освен това всеки член на екипажа е много добре запознат с действието на всички уреди и може да борави с тях.

— Колко време ще продължи вашето пътешествие? — запита друг журналист.

— Около две седмици. Снабдени сме обаче с провизии, кислород и гориво за повече време. И това е естествено. Възможно е да се наложи някакво отклонение. Може да пожелаем да посетим тъмната страна на Луната, която към края на нашето пътешествие ще бъде осветена. Луната се движи около Земята по сложна орбита, която наподобява на елипса, с изменящи се елементи. Освен земното притегляне на движението на Луната оказва влияние и слънчевото притегляне и в по-малка степен притеглянето на другите планети. Известно е, че Луната се върти около Земята за 27 денонощия 7 часа 43 минути и 2 секунди и за същото това време се обръща веднъж около своята ос. Поради това Луната е обърната към нас винаги от едната си страна. Науката не познава тъмната страна. Макар че изследването на тази нейна, непозната за науката част ще бъде обект на следващата експедиция, ние смятаме да се отбием за няколко часа там и да направим някои проучвания, ако не се случи нещо непредвидено и се наложи да се върнем.

— Колко време ще пътувате и къде смятате да слезете? — попита една журналистка.

Професорът се замисли за момент и отговори:

— Ще пътуваме около девет часа. Разстоянието до Луната е около 384000 километра. Нашата средна скорост ще бъде 11.1 километра в секунда. Може да пресметнете. Ако по пътя не се яви някое препятствие, ние ще пътуваме по-малко от девет часа.

Преди да отговоря на втория въпрос, искам да ви запозная с някои особености. Редица наименования, като материци, морета и други части на лунната повърхност, са условни, тъй като на Луната няма атмосфера, няма вода, а следователно не може да има и морета. Температурните разлики на нашия спътник са много големи. През деня, който трае четиринадесет земни денонощия, температурата достига до плюс 120 градуса, а през нощта рязко спада до минус 160 градуса. Ние смятаме да се спуснем в морето на дъждовете. Това е една от най-добре разучените местности. От друга страна, морето на дъждовете е близо до лунния полюс и предполагаме, че лунните горещини там ще бъдат по-малки, тъй като ще бъдем твърде близо до неосветената част, в която температурата ще бъде не по-малко от минус 100 градуса.

— Извинете за момент… — обади се друг журналист. — На няколко пъти вие споменавате за възможни отклонения. Бих запитал, какви отклонения могат да се случат по пътя и какви опасности заплашват екипажа?

— При нашите съоръжения опасността за живота на членовете на експедицията е сведена до минимум. Въпреки това сериозна опасност представлява за нас сблъскването с метеори. При тази космическа скорост, с която се движат всички тела в междупланетното пространство, всяка среща би била гибелна. Ако срещнем по пътя си някакъв метеорит, ние ще трябва да го избегнем и да потърсим нов път, свободен от тези небесни тела. Това може да предизвика отклонение от пътя. Има и други опасности главно за организма на човека. Но по тях по-добре ще ви осведоми доктор Занкина… — и той кимна с глава към спътничката си.

Лекарката, която не очакваше, че ще говори, за момент се смути. Лека червенина обля младото продълговато лице, от което обикновено гледаха две дяволити зеленикави очи. Занкина по нищо не приличаше на сериозен научен работник. Облечена в скромна бяла рокля, с две златисти плитки, които падаха на гърдите й, човек би я взел по-скоро за студентка, току-що постъпила в университета, отколкото за отговорен член на екипажа. В научния свят тя стана известна една преди една година, когато успешно защити тезата си на тема „Човекът в космоса“ и даде редица ценни предложения за запазване на човешкия живот по време на междупланетните пътешествия. С бистър ум, който бързо се справяше с много тежки проблеми, и с голяма упоритост и прилежание, тя беше един от ценните сътрудници на института „И. П. Павлов“.

Зачервена още от смущение, лекарката започна да обяснява:

— От медицинска гледна точка за човешкия живот има опасност преди всичко от големите, космически скорости, които развива междупланетната ракета. Всички ние сме изпитвали неприятното чувство на силно притискане на краката към пода, когато се издигаме със самолет, или пък с всички сили се притискаме към облегалото, когато пътуваме с автомобил. Това се явява многократно по-силно, ако човек пътува с космически кораб. Този въпрос беше една от големите проблеми, които трябваше да реши съвременната медицина, за да може да се осъществи нашият полет до Луната. И тя бляскаво се справи с тази задача, като разви идеята на известния съветски учен Муравьов за пътуване със специални скафандри до навлизането в междупланетното пространство. Нашите скафандри са така устроени, че автоматически се пълнят със специална течност, плътността на която е равна на плътността на човешкото тяло. Ние разполагаме с няколко чифта подобни дрехи от метал. Вие сигурно сте ги забелязали, когато разглеждахте кораба. Те са здраво скачени за стените на „ЛИ–7“. От тях ние ще излезем едва като навлезем в междупланетното пространство, когато вече няма да действува земното притегляне.

Друга трудност, която трябва да преодолеем, е липсата на каквато и да е опора в кораба, тъй като в него, след като навлезе в междупланетното пространство, вече няма да действува земното притегляне…

Внезапно се чу слабо бръмчене, което постепенно се засилваше. На хоризонта се появи ято вертолети.

— Официалните лица пристигат! — обади се един от кореспондентите, като гледаше нагоре.

— Налага се да прекъснеш — извини се професорът, — след малко ще започне официалната част. Пък и ние трябва да се стегнем — каза Медведев, като посочи костюма си.

Професорът и лекарката, след като се ръкуваха с журналистите, бързо се отправиха към кораба. На няколкостотин метра от тях на широката площадка един след друг започнаха да кацат вертолети.

III. На път

Сигнал… Ракетата се засили по релсите и започна да изкачва връх Мальовица. След като набра скорост, междупланетният кораб „ЛИ–7“ с невиждана бързина напусна високия връх в източна посока. Мощни взривове, напомнящи артилерийска канонада, оглушиха изпращачите. „ЛИ–7“ вече се движеше със свръхзвукова скорост.

Най-сетне след многогодишни търсения, след упорита и непрекъсната работа на много поколения учени от целия свят започна да се осъществява мечтата на човечеството — човешки крак да стъпи на друго небесно тяло.

В космическия кораб е тихо. Чува се само слабото тиктакане на уредите. Изолацията не позволява да се чуе шумът на машините. Автоматически се включва и последният мотор, „ЛИ–7“ увеличава скоростта си и се движи вече с 11.1 километра в секунда. Още малко и корабът ще навлезе в междузвездното пространство. Остър звън!… Ракетата е навлязла в космоса.

Неподвижно до стената, облечени в големи скафандри, пълни с течност, са застанали хората. Това облекло, направено от здрав и лек метал и снабдено с малък радиопредавател и приемник, придава на хората фантастичен вид.

— Като че е време да излизаме — обади се професорът. — Може да съблечем скафандрите. Но къде ли е това дяволско копче за течността — и той започна с пръсти да опипва пояса на странната си металическа дреха. — Ето го, проклетото!… — И Медведев натисна малката пластинка. След това натисна и съседното копче. Скафандърът се разтвори и от него излезе ръководителят на междупланетната експедиция.

Един след друг съблякоха скафандрите Иванов, Занкина и Веселинов. Но още при първата стъпка пътешествениците се сблъскаха и полетяха в различни посоки.

— Хванете се за държалките — спокойно каза щурманът, който пръв се опомни и успя да се хване за добре прикованото кресло, което беше до него. — Изглежда забравихме, че сме в космоса и че вече нямаме тежест — усмихна се той.

Медведев и Занкина бързо се хванаха — лекарката за една от държалките при стената на кораба, а професорът — за скафандъра, който току-що бе съблякъл.

Геологът обаче полетя назад, тръшна се с гръб в стената, полетя напред, опита се да достигне една държалка на тавана на кораба, но не успя. От направеното усилие той се вдигна нагоре, чукна главата си о тавана и полетя на пода, където най-сетне се залови за една от държалките при стената.

— Така ви се пада — смеейки се, го порица професорът. — Вие бяхте най-нередовен в упражненията, които водехме за живота без тежест. Имате късмет. Целият кораб и предметите в него са облицовани с тази мека пореста материя. Иначе и доктор Занкина нямаше да ви помогне срещу синините.

— Виноват, другарю началник!… При следващото пътешествие ще се упражнявам двойно повече — на свой ред се засмя Веселинов. — Вие знаете, виновен е моят ненаситен професор. Свободна минута не ми остава, дори и да харесам някое момиче — той отново се усмихна и погледна към Занкина.

— Не се оправдавай с професор Стоилов — намеси се Иванов, — да не мислиш, че не знаем къде си губеше времето! Вместо на тренировки за живота без тежест висеше край скалите при Лакатник. Мен ако питаш, бих те оставил на земята на някоя скала, но ме е страх от твоя професор. Той би вдигнал такъв скандал, дето не сме те взели, че не бих си намерил място на земята!… А ти се оплакваш от него!… Засрами се!… — шеговито го порица щурманът.

За краткото време, през което работиха заедно по подготовката на експедицията, инженерът и геологът се сближиха и станаха добри приятели. Щурманът харесваше този снажен младеж, който по-скоро приличаше на спортист, отколкото на научен работник. Само очилата, които прикриваха неговите пъстри очи, издаваха, че геологът усилено се занимава с умствена работа. Весел и жизнерадостен по характер, той обичаше хората и се радваше на света. Но най-много Веселинов обичаше планината. Негова страст беше изкачването по високите върхове, което вършеше с голямо удоволствие по време на геоложки проучвания. Преди две години младежът стана майстор на спорта по алпинизъм. Добре се развиваше и като научен работник. Неговият професор бе много взискателен и не му прощаваше никакво опущение. Благодарение на тази помощ, която геологът получаваше ежедневно от професор Стоилов, той не се отпускаше. Младежът искрено уважаваше и обичаше професора си, но често във форма на шега се оплакваше от неговата взискателност.

— Трябваше да ме оставите! Нямаше сега да се мъча като грешен — шеговито отговори геологът на закачките на щурмана, усмихна се, смигна на инженера, като че искаше да му каже да не говори по този въпрос, и отпусна едната си ръка от държалката. Сетне направи крачка към креслото, което се намираше до него, отпусна другата си ръка, хвана се за облегалото, седна и се превърза с гумен колан. — Сега вече съм добре… — продължи той. — Така може да стигна не само до Луната, но да отида и на Марс.

— Брей, че се засилихте — звънливо се засмя лекарката, която го гледаше с интерес. — Ще трябва да ви предадем няколко урока за живота без тежест, иначе ще прекарате цялото пътешествие в креслото. Но да преминем към работа. Моля, другарю Медведев, подайте си ръката. Интересува ме пулсът ви. — И тя пое ръката на професора, на която постави малък пулсомер.

— Как се чувствувате? — запита го тя. — Вашето сърце най-много ме плаши.

— Сега, след като загубихме тежестта, се чувствувам добре — каза ученият, като се усмихна. — Но при тръгването почувствувах такава тежест и такова усилено биене на сърцето, че в първия момент помислих, че ще се пръсне.

Лекарката го погледна съсредоточено. В зелените й очи не остана и следа от нейната закачливост. Пулсомерът сочеше за напрегната работа на сърцето.

— Като се поосвободим малко, ще трябва да премерим кръвното налягане — добави тя. — Но нека видим как се е отразило излитането на останалите. А вие как се чувствувате? — обърна се медичката към щурмана и геолога.

— Вече много по-добре — избърза да се обади геологът, като гледаше закачливо младото момиче. — Но и с мен се случи нещо подобно.

— Трябва да призная, макар че от години летя със скоростни самолети на големи височини, че и аз се почувствувах зле — каза Иванов. — Необходимо е да помислим за някои допълнителни подобрения на скафандрите.

— И аз така мисля. Ако внесем още някои подобрения в тях, по-леко ще се пътува — отвърна Занкина. — Още докато бях в скафандъра, ми дойде една идея. Какво ще кажете, ако под скафандрите се подложат здрави пружини. Тогава сигурно ще се облекчи още малко напрежението при излитането.

— Трябва да се помисли повече — каза професорът. — Сега няма да разрешим въпроса. Я по-добре да се заловим за работа, че тя нас чака. Вие, Иванов, съобщете на академиите в Москва и София, че сме навлезли в междупланетното пространство. Проверете и посоката, в която се движим. А вие, Занкина, следете за измененията в температурите. Вас, другарю Веселинов, ще ви прикрепим към кинокамерите и без това не умеете да се движите както трябва. На всеки три часа трябва да ги зареждате. Аз пък ще поработя в обсерваторията.

— Не е ли по-добре — обади се щурманът — другарката Занкина, като домакин на експедицията, да провери състоянието на нашите запаси от течности. Възможно е въпреки всички предварителни мерки, които взехме, от силния тласък при излитането да изтече нещо. Нека Веселинов да следи измененията в температурите. И без това кинокамерите трябва да се зареждат на три часа. Освен това ще му се даде възможност да се поупражни да ходи без тежест — каза Иванов и смигна на геолога.

— Правилно забелязахте — каза професорът. — Нека така да бъде! Може да започнем работа!…

Щурманът се отправи към кабината за управление и седна до радиотелеграфния апарат, откъдето започна да търси връзка със Земята. След няколко минути той се свърза с Московската академия на науките.

Занкина усилено работеше в склада. Най-напред тя провери резервоарите с кислород. Апаратурата сочеше, че и двата резервоара са в ред. Тласъкът не беше ги повредил. Обаче странно впечатление й направи, че въздухът в склада е много богат на кислород. Освен това миришеше и на някаква миризма, която й напомняше на болница. Тя отново погледна към резервоарите. Кислородомерите сочеха, че газът изтича правилно. „Дали пък не е станало нещо с аптеката?“ — премина като ток мисъл през главата й. Тя направи крачка напред. Почувствува голяма умора. Спеше й се. Потърка очите и се опита да продължи работата, като си наложи цялата воля. Но нищо не помогна. Въпреки волята си тя заспа, като се просна край вратата.

Застанал до една кинокамера, Веселинов си тананикаше една ария от „Севилския бръснар“ и внимателно зареждаше фотоуреда. Въпреки злополучното ходене из кораба той беше в отлично настроение. Затова спомагаше и хубавият свеж въздух, който внезапно започна да прониква през открехнатата врата на склада.

„Прекрасно работи вентилационната уредба — помисли той, — истински озон. Но на какво ли мирише, като че на хирургия!…“

Той зареди фотокамерата, седна на едно кресло, върза се с колана и се протегна. Пак почувствува някакъв лек, странен мирис. Погледна с премрежени очи към термометрите, но нищо не видя. Той вече спеше.

След като предаде радиограмата и провери пътепоказателя, Иванов се отправи към кабината на професора. Той почука на вратата и като получи отговор, влезе.

Застанал в специално уредената за астрономически наблюдения кабина, Медведев внимателно гледаше през един телескоп. От време на време той сваляше очи от окуляра и записваше нещо в една тетрадка, която беше здраво закрепена на работната му маса.

Професорът вдигна очи и погледна въпросително инженера, който стоеше прав до вратата, като се стараеше да не го смущава.

— Всичко е в ред — отвърна на погледа му Иванов. — Предадох радиограмата. Имаме много поздрави от Москва и София. Проверих и посоката, в която се движим. Точно по маршрута. Апаратите за управление от излитането досега са действували безупречно. След като навлязохме в междупланетното пространство, моторите са спрели автоматически — докладва на началника си щурманът.

— Не може да бъде! — не се сдържа професорът. — Нещо не е в ред. Или моят далекоскоп е повреден, или пътепоказателят сочи грешна посока. Като наблюдавам лунния сърп, той си остава непроменен. Големината му продължава да е една и съща. А би трябвало дискът постоянно да расте. Например морето на дъждовете трябва да е много по-голямо от това, което виждам през уреда!…

— Невъзможно! — противопостави се Иванов. — Лично присъствувах, когато проверяваха пътепоказателя в института. Нима е възможно да се повреди при монтирането му на кораба? Не допускам? — отговори той на въпроса си.

— Елате да видите — покани го Медведев. — Някой от уредите греши!

Инженерът отиде при далекоскопа и погледна през него. Лунният диск беше твърде малък.

— Прав сте — каза замислено той, като барабанеше с пръсти по бюрото на Медведев, навик, добит още през ученическите години и по който неговите съученици познаваха, че усилено мисли за нещо. — Единият от уредите греши.

— Трябва да ги проверим! — каза професорът. — Заемете се веднага с пътепоказателя. Него по-лесно може да проверим, тъй като специалисти по далекоскопи нямаме. Вероятно известно време ще пътуваме, без да знаем точно в каква посока се движим. Но друг избор нямаме.

— Не е необходимо — каза щурманът. — Аз имам резервен пътепоказател. Ще ви призная едно нарушение, другарю началник — смутено измърмори щурманът, като виновно гледаше пода. — Взех повече резервни части, отколкото се полагаха. За това ме помоли моят най-добър приятел — майор Гранитов от МВР в София. Той така настоя, че аз не можех да му откажа. Не ви казах, защото ме беше страх, че ще наредите да ги сваля.

— И бих ви наредил! — сърдито го погледна професорът. — Без мое знание на кораба нищо не трябваше да се внася. Необходима е дисциплина, другарю щурман. Но след като вече сте взели, ще използуваме резервния пътепоказател. Втори път повторно нарушение да не се повтаря, защото ще ви накажа!…

— Разбрано, другарю началник на експедицията — отрапортува по военному инженерът. — Критиката е правилна.

— А сега — продължи по-меко професорът — вземете в помощ Веселинов и на работа. Впрочем не е лошо да видя и аз какви са температурните разлики.

Двамата излязоха от обсерваторията и се отправиха към дневната кабина.

Какво беше тяхното учудване, когато видяха, че Веселинов спи.

— Не ви ли се спи и на вас? — запита началника си инженерът и с цели гърди вдъхна от пребогатия на кислород въздух.

— Да, спи ми се — заоглежда се учудено професорът. — Странно.

Но Иванов вече не го чуваше. Той спеше на пода, където бавно се свлече. Медведев направи крачка към него, но го налегна толкова силна дрямка, че и той бавно се просна и заспа.

Екипажът на „ЛИ–7“ заспа дълбок сън.

IV. Майор Гранитов действува

Тази сутрин Гранитов се събуди в лошо настроение. Кошмарни сънища го мъчиха през цялата нощ. Той виждаше междупланетни кораби, които се сблъскват помежду си, а някъде далеч, може би зад океана, проснал краката си на бюрото и пушещ голяма пура, радостно потрива ръце непознат човек с рогови очила.

После той видя бащината си къща и своята ергенска стая. Седнали на масата, заедно с Любен учат урока си по френски. Както винаги Любен е готов много по-рано от него. Той се ядосва и вече не помни нищо. Чете на глас, слухти, обръща речника. Не му върви този френски език. Любен сяда до него и заедно бързо научават урока. Той си отдъхва облекчено.

— По-лесно ти е да вземеш рекорд по борба, бокс или атлетика, отколкото да учиш френски — закача го приятелят му.

Гранитов кима утвърдително.

Сетне пред него изниква друга картина. Заедно с Любен се разхождат в Парка на свободата. Любен е вече инженер, а той лейтенант от МВР. Оживено разговарят и спорят. Накрая приятелят му от детинство заключава:

— Всички подозираш и в най-обикновената случка виждаш пръста на врага.

Изведнъж образът на неговия близък другар потъмня и изчезна. Звънът на домашния телевизор го събуди. Разсъмваше се. Той включи апарата. Викаше го дежурният. С междупланетния кораб ставаше нещо нередно. Той бързо се облече и се отправи към министерството.

Когато влезе в кабинета си, там го чакаше помощникът му капитан Колев.

— Другарю майор — започна официално Колев, — получено е бързо съобщение от Москва. Отнася се до експедицията. Обади се и секретарката на началника на управлението. Към девет часа се явете при него с всички материали по междупланетния полет.

— Добре, Колев. Как се държи кореспондентът Берлие?

— Нищо особено, другарю началник. Старши лейтенант Величков докладва, че след излитането на „ЛИ–7“ се е прибрал в хотела и не е излизал никъде.

— Чакайте ме, докато се върна. Наредете на Величков още по-внимателно да следи кореспондента.

— Слушам! — отвърна капитанът и се отправи към вратата.

Гранитов седна на бюрото си, отвори със секрет чекмеджето и започна да подрежда материалите, необходими му за доклада, сетне взе бързото съобщение и го зачете:

„По сведение на Пулковската обсерватория, която следи за полета на «ЛИ–7», към три часа тази нощ корабът започнал да се отклонява от предварително начертания маршрут в междупланетното пространство. Към пет часа тази сутрин е бил на такова разстояние от Луната, на каквото е бил при отлитането му от Земята. Правят се усилия да се получи връзка с кораба. «ЛИ–7» не отговаря. Предполагаме, че това отклонение се дължи или на повреда при отлитането, или на вредителски действия.

Предлагаме внимателно да се проучат всички факти от монтираното на кораба до излитането му. От наша страна също вземаме мерки.

Министерство на вътрешните работи на СССР.

Подпис (не се чете)“

Разузнавачът прочете още веднъж съобщението и се замисли. Положението беше сложно. Преди всичко той трябваше да разбере дали има вредителство на кораба. А това беше много трудно. По навик той разроши косата си, но веднага се досети за жена си. Неведнъж тя му беше правила бележка за този лош навик. Той веднага приглади с ръка падналите над челото му черни къдрици, след това извади гребена си и машинално се среса. Гранитов имаше не повече от тридесет и пет години. Той бързо напредваше в службата си като един от най-способните разузнавателни офицери в управлението. Името му отговаряше не само на външния вид, но и на неговата твърдост и упоритост. За него още в младежките години, а по-късно и в МВР казваха, че е здрав като гранит. Откърмен в свободолюбив планински край, където като легенди се разправяха подвизите от героичното партизанско минало, сам загубил дядо си в борбата срещу фашизма, майорът посвети живота си на защитата на отечеството от народните врагове. Той обичаше работата си и й отдаваше всичките си сили и способности.

Но в борбата с враговете на експедицията Гранитов беше двойно заинтересуван. Разузнавачът изпълняваше не само служебно задължение. В експедицията пътуваше като щурман Любен Иванов — неговият неразделен приятел от детинство.

„Защо ли не се обаждат? — питаше се той. — Техният радиопредавател е с район на действие от 500,000 километра. Живи ли са, или са загинали в междупланетното пространство?“

Тези въпроси отново развълнуваха разузнавача. Но той бързо се опомни. Не беше време за чувства и настроения. Трябваше всичко да прегледа, всичко да прецени, най-трезво да обсъди фактите. Гранитов стана и с твърда стъпка се отправи към големия железен шкаф при стената. Отключи го и извади една папка. Тя съдържаше докладите на сътрудниците, които са наблюдавали от начало до край монтажните работи на кораба на връх Мальовица. Офицерът започна внимателно да прелиства материалите, като от време на време се спираше, замисляше се, подчертаваше с червен молив и сетне отново продължаваше да обръща страница след страница. Направи му впечатление, че много малко сведения имаше от института, където стана изпитването на апаратурите на „ЛИ–7“. А наблюдението на това научно учреждение беше трудно. Наред с българските специалисти там работеха и съветски учени. В съветските специалисти той не се съмняваше. Те бяха проверени хора. Проверени бяха и българските участници в монтажа на кораба. Кой можеше да бъде вредителят тогава? А само в института можеха да бъдат повредени уредите. „Тогава внимателно още веднъж трябва да се проверят всички наши специалисти“ — реши Гранитов и отново се замисли. — „А ако е повреда?“

„Не, това не може да е повреда — отхвърли натрапчивата мисъл, която би оправдала неговия отдел. — Това е вредителство, нагласено от умен и опитен враг. А кои са вредителите? Може би Берлие. Той е стар и опитен шпионин. Но той е наблюдаван непрекъснато. Най-много е съучастник. Тогава кои са останалите? Къде се намират? В института? Или може би сред монтажниците?… Всичко трябва повторно да се провери.“

Гранитов стана, закопча куртката си, взе папката, сложи в нея съобщението и някои сведения. След това отвори вратата и се запъти при началника на управлението.

Когато разузнавачът се завърна в кабинета си, Колев го очакваше. Капитанът докладва, че кореспондентът Берлие продължава да си стои в хотела. Майорът седна на работния си стол, остави на бюрото папката, с която беше на доклад, разкопча горното копче на куртката си и въздъхна:

— За момент — обърна се той към помощника си, който очакваше да чуе резултатите от съвещанието. — Най-напред ще се обадя по телевизора, а сетне ще беседваме. — Той избра някакъв номер и натисна едно копче от пулта.

Апаратът потъмня за момент и след малко светна. На екрана се появи капитан от МВР.

— Заповядайте, другарю майор!…

— Осигурете от утре назначаването на лейтенант Горчев като механик на вертолетния гараж на института за изпитване на металите. Действувайте чрез Министерство на културата. За назначаването на Горчев трябва да се пази строга тайна. Довечера докладвайте за извършеното.

— Слушам, другарю майор — каза офицерът.

Гранитов изключи телевизора и се обърна към своя помощник:

— Не зная дали ти е известно, но главно поради опущения на нашия отдел на космическия кораб е извършено вредителство!… — и той погледна изпитателно слушащия го разузнавач.

— Изключено! — възпротиви се Колев. — Ние лично наблюдавахме всички операции по монтирането на кораба. Всички части и уреди, които пристигнаха от Съветския съюз, транзитно минаваха към института за изпитване на точни механизми, където съветски и наши специалисти ги проверяваха. Оттам с охрана пристигаха за монтиране на кораба. Освен това в съобщението, което ви предадох преди малко, не се говори със сигурност за саботаж. Отклонението може да се дължи и на повреда, предизвикана от тласъка при излитането.

— Доскоро можеше това да се предполага — въздъхна майорът и вдигна с ръка падналата на челото му къдрица. — Но сега вече не може да има съмнение. Има нови факти, които говорят, че е извършен саботаж. При началника на управлението е получено това съобщение — и той извади от папката телеграма, която прочете гласно:

„По сведения на обсерваторията «ЛИ–7» се е загубил в междупланетното пространство и до него вече не достигат изпращаните радиосигнали. Тъй като от 10 часа не са получени никакви сведения от екипажа, може да се предполага, че освен уредите за управление, е повредена и предавателната станция. Не може да се каже нищо за съдбата на пътешествениците. Някои данни сочат, че на кораба е извършено вредителство. Считаме, че саботьорите са още във вашата страна.

Министерство на вътрешните работи на СССР

Подпис (не се чете)“

— Това едно — продължи с дрезгав, пълен с болка глас Гранитов. — И второ — известно ти е, че все още се намира у нас известният международен шпионин Берлие с документи на кореспондент. Как смяташ, защо ще дойде в България този ас на шпионажа, и то точно по време на полета? Очевидно не на излет или за дописка.

Освен това имаме съобщение от странство, че преди около един месец е пристигнал в страната ни един от най-добрите международни шпиони, известен като агент 303. Как се е добрал до страната и къде се крие, не знаем. Засега има само някои догадки за начина на пристигането му. Това са фактите.

Ясно е, че е извършен саботаж, и то не другаде, а при нас, в България. Голяма грешка ще направим, ако не видим и не отчетем това. При началника на управлението се уточнихме да проведем някои бързи мероприятия за залавяне на злосторниците. — Разузнавачът млъкна за момент и обиколи веднъж стаята си. Сетне отново се обърна към капитан Колев: — Вземете този бюлетин и прочетете третото съобщение. То е подчертано с червеи молив — той подаде на помощника си един свитък, който също извади от папката.

— Странно! — промълви капитанът, след като прочете съобщението. — Паднал вертолет в „Черно море“, а не е получен дори и протест, макар че тази случка е станала преди месец. Та това не е в техния стил на работа. Днес повреди с вертолети почти не стават, а нещастни случаи има само при катастрофи!…

— Точно така — потвърди Гранитов. — И на нас ни направи силно впечатление, че по този въпрос не се шуми. Освен това малко съобщение в „Нюйорк Таймс“ никъде не се споменава нищо. И никакви обвинения, никакъв протест. Защо? Вероятно искат да прикрият нещо. Те знаят, че нашите радиолокационни станции непременно ще уловят шума на машината. И с това съобщение искат да ни успокоят. Станал нещастен случай и толкова. Не са необходими никакви издирвания.

— Възможно е с тази машина да е пристигнал и агент 303 — предположи Колев, който се убеждаваше все повече, че е възможно вредителство.

— Изглежда, че е така — отвърна майорът. — При всички случаи обаче трябва да проверим. Какво ще кажете, да натоварим Станев с тази работа?

— Мисля, че ще се справи — отвърна капитанът.

— Тогава извикайте го и го изпратете незабавно. Нека с две подводници и група водолази да потърсят машината и евентуално потопените във водата водолазно облекло и гумена лодка. Документи ще получи от секретарката на началника на управлението.

— Веднага ще наредя — отвърна капитанът и понечи да тръгне към изхода. Но изведнъж се сети нещо, спря се и каза: — Струва ми се, че най-слабо наблюдавахме института, в който се изпитваха уредите. Мисля, че злосторници трябва да търсим, и то сред научните работници, тъй като само те имаха достъп до ракетата. Сведенията от института са много оскъдни.

— Правилно! — потвърди Гранитов. — Нито за момент обаче не бива да изпускаме от поглед Берлие. Той е стара птица и може да ни изиграе. Сигурен съм, че в цялата тази история има пръст той. Затова най-добре ще бъде ти и по-нататък да се занимаваш с него. Но сега е необходимо лично да наблюдаваш всяка негова стъпка. Обръщай внимание и на най-малките подробности. Той не може да не се свърже със съучастниците си. Необходимо е да знаем всичко за него. Нека продължи да ви помага старши лейтенант Василев. Той вече е опознал добре чужденеца. Освен това старши лейтенантът може да използувате и за връзка. А сега желая ви успех!…

Двамата си стиснаха ръцете. Капитанът отдаде чест и бързо напусна стаята на началника си.

Като отпрати помощника си, Гранитов започна да събира в папката разхвърляните книжа. Погледът му падна върху бюлетина. Той го разгърна и се зачете в едно съобщение на втора страница. Прочете го, подчерта едно изречение и започна да се разхожда из кабинета.

— Защо ли пускат два спътника, а не един? Откога концернът на Смит започна да произвежда изкуствени спътници на Земята? Странно!… Много странно!… — той отново дълбоко се замисли. Внезапно премина в главата му нова мисъл. Веднага той извика по телевизора един офицер.

— Лейтенант Григоров — започна той, — на вас ще възложа една много бърза и важна задача. Най-напред ще трябва да се запознаете с поверителния бюлетин и по-специално със съобщението за пускането на два нови спътника на Земята. Ще трябва да разузнаете техния път. Не е изключено да бъде пуснат и трети спътник, за който не се говори нищо в съобщението. Ще отидете при директора на астрономическата обсерватория и най-подробно ще разучите възможностите за сблъскване с кораба, ако той оцелее и се върне. Докладвайте за резултата утре вечер!

Останал сам, Гранитов усилено заработи. Свърза се с няколко института и прегледа две папки. Нищо повече не можа да намери. Очевидно имаше работа с хитър и опитен враг. Данните, които имаше, не можеха да размотаят заплетеното кълбо. Къде беше 303? Кои са неговите съучастници? В института или другаде?

— Трябва да се почне незабавно с института — реши той, като включи телевизора.

— Горчев, елате при мен! — извика той един млад, с едва-що наболи мустаци лейтенант.

V. Мистър Смит е доволен

Тревогата сред деловите среди на Нюйорк, Лондон, Амстердам и Париж вземаше все по-големи размери. Проникналите в пресата съобщения за предстоящия междупланетен полет предизвика рязко спадане на акциите на самолетните компании и на свързаните с авиационната промишленост индустрии.

В навечерието на полета стойността на акциите на самолетните компании спаднаха с двадесет на сто.

Разтревожени бяха и акционерите от концерна на Смит, който обединяваше много предприятия, произвеждащи най-различни видове летателни уреди. Това наложи да се свика извънредно заседание на най-крупните акционери и на заинтересованите учреждения.

Съвещанието се готвеше под знака на тревогата, която беше обхванала борсата. Само Смит изглеждаше спокоен.

Когато ръководителите на концерна се събраха в разкошната заседателна зала на сенатора, без всякакъв увод Смит даде думата на един пълен, облечен в син ластикотинен костюм акционер.

— Трябва да настоим пред правителството да вземе незабавно мерки срещу спадането на акциите. На какво прилича това? Нашите предприятия за няколко дни загубиха четвърт от стойността си — започна речта си той. — Трябва да ни се дадат допълнителни правителствени поръчки за производството на новия вид транспортни вертолети и за производство на свръхзвукови бомбардировачи. Това временно ще укрепи цените на нашите акции на борсата. Ако това не стане, ние сме загубени! — каза той с глух глас и изтри с мека копринена кърпа едрите капки пот, които бяха избили по челото и голото му теме.

Шум на одобрение и възгласите „правилно“ огласиха широката зала. Погледите на всички присъствуващи се обърнаха към директора на концерна — сенатора Смит.

Почувствувал важността на момента, сенаторът, който имаше най-много акции, запали хаванска пура, наля си чашка джин, глътна я и започна:

— В този момент сред акционерите на нашия концерн не бива да има никаква паника. Всичко е пресметнато. Трябва да закупим акции от другите наши конкуренти. Това ще ни даде възможност да глътнем много компании у нас и в Европа. Тогава ние ще бъдем монополисти на пазара и ще диктуваме цените. Аз пресметнах. При такава обстановка нашите дивиденти почти ще се утроят.

— Не сте ли болен, мистър Смит? — запита банкерът Кук, който беше вложил много пари за кредитиране на авиационния концерн на Смит.

— Нито съм пиян, нито съм полудял — отговори финансовият магнат. — От цялата тази работа ние само ще спечелим. Аз предлагам да хвърлим всички наши средства и закупим евтини акции от другите компании. Освен това имаме възможност да овладеем редица помощни индустрии. Трябва да наредим на нашите хора в Лондон и Париж да извършат същото нещо.

— Нищо не разбирам — обади се друг акционер. — Нашите акции спадат, а ние трябва да хвърляме на вятъра пари за други самолетни заводи. Това може само да ни опропасти!…

Мистър Смит се усмихна, бавно дръпна малката завеса, която стоеше отдясно до него, избра номер и включи телевизора. На екрана се появи усмихнатото лице на неговия секретар.

— Джон, донеси ми съобщението за пресата!

След малко влезе секретарят, подаде на сенатора едно листче и бързо излезе.

Сенаторът постави на лицето си големи рогови очила и зачете:

„Големият блъф.

Напоследък в пресата из цял свят твърде много се писа за междупланетното пътешествие до Луната, подготвяно от комунистите. Но болшевиките отново се изложиха. Те още веднъж показаха, че не ценят човешкия живот, като изпратиха на истинска смърт четирима учени с кораб, който не е изпитан както трябва. Тяхното междупланетно пътешествие е само един блъф. Те искат да хвърлят само прах в очите, да покажат мощ, каквато нямат. Те искат да изплащат света със своята сила. Ето вече изминаха четиринадесет часа от полета, а няма никакво съобщение за благополучно кацане на кораба на Луната. Всеизвестно е, както бяха и изявленията на началника на експедицията, че корабът трябваше да кацне в морето на дъждовете девет часа след излитането му от Земята. В момента за него няма никакви сведения. Нашата най-мощна обсерватория наблюдава през цялата нощ «Морето на дъждовете». От кораба няма и помен. Никакви радиосигнали от Луната не са приемани от нашите станции.

Съветската наука още веднъж показа, че е казионна наука. Междупланетното пътешествие е един голям комунистически блъф, който цели да всее вяра в силата и мощта на съветската наука и в комунизма. Те пак се изложиха!“

Смит победоносно изгледа присъствуващите.

— Нищо не разбирам — отново се обади акционерът с голото теме. — Корабът още не е отлетял, а в съобщението се говори…

— Много бавно мислиш!… — прекъсна го банкерът Кук. — Поздравявам те, Били. Това е велика комбинация. За мен е напълно ясно, че ракетата въобще няма да стигне до Луната. Но все пак изясни подробностите.

Всички погледи, изпълнени с надежда, се обърнаха към сенатора.

Председателят на концерна не бързаше. Взе една пура от кутията, запали я, вдъхна дълбоко и с тон на превъзходство започна да обяснява:

— Кук схвана правилно!… Корабът въобще няма да стигне до Луната. Освен това очаквам най-късно след една седмица да получа чертежите на „ЛИ–7“. Това ще донесе допълнителни поръчки от правителството и много нови дивиденти за нас — весело потърка ръце той. — Всичко е предвидено. Дори ако по някаква случайност корабът стигне до Луната, той няма да се върне на Земята. Няколко наши изкуствени спътници, пълни с взрив и движени с голяма скорост, ще го пресрещнат. Вярвам, че сега всичко е ясно, нали?

— Гениално!… — радостно извика акционерът с голото теме. — Глава носиш на раменете си! Поздравявам те!

VI. Пътешествието продължава

„ЛИ–7“ продължаваше да се носи във вечния мрак на междупланетното пространство. Като някакъв светещ призрак той пробиваше тъмнината и продължаваше все напред към милионите звезди, които блещукаха със слаба светлина в далечината.

Изминаха петдесет часа от полета. Дълбоко спеше екипажът на кораба. Отдавна престанаха да работят кинокамерите. Термометрите сочеха разликите в температурите, които автоматически записваше самопишещият апарат. Слабо тиктакаха уредите.

Пръв се събуди щурманът. Той се протегна, но от направеното усилие полетя към стената, удари главата си в меката пореста материя, с която беше облицована стената, и инстинктивно се хвана за една държалка. Това го опомни. Иванов се огледа. Професорът спеше на пода. Веселинов беше в същото положение, в което го бе заварил при влизане в помещението.

— Какво ли е станало с нас? — се запита инженерът. Въздухът беше така чист и приятен, че ако легне отново, той чувствуваше, че пак ще заспи. Слабо се носеше миризма на етер. Отново почувствува желание да заспи. Той разтърка очите си и силно се ощипа. Това помогна. Отпусна едната си ръка и внимателно се отправи към ръчката за регулиране на вентилацията и я нагласи на бързо прочистване на въздуха. Сетне се отправи към професора. Бутна го леко, но ученият не помръдна. Взе Медведев на ръце, постави го на едно кресло, стегна колана и силно разбута ръководителя на експедицията.

Професорът отвори очи, огледа се и като видя своя спътник, сънливо промърмори:

— Брей, че ми се спи. Изглежда, че доста време съм лежал. Пък съм и гладен! — Но разсънил се вече, той хвърли поглед на ръчния си часовник. — Колко ли е часът? — запита Медведев щурмана. — Моят часовник е спрял.

— И моят е спрял — отвърна Иванов. — Доста сме спали, може би над 40 часа, защото навих часовника, преди да тръгнем, а той върви тридесет и шест часа.

— Странно! На какво ли се дължи нашата сънливост! — учуди се професорът. — Трябва да разберем тази работа. Но я да събудим и другите сънливци!

— Не е необходимо — събуди се сам геологът. — Брей, че здраво бях заспал! Интересно — продължи той, — и аз се питам на какво се дължи тази наша сънливост?

Внезапно той силно се чукна по челото:

— Етерът!… — извика той. — Ние дълго време сме вдишвали етер. Ето защо ми се стори, когато заспивах, че заедно с чистия въздух, просто миришещ на озон, се носи и друг някакъв мирис, наподобяващ миризма на болница. Значи етерът ни е опил.

Той стана внимателно и като се придържаше за държалките, се отправи към склада, като влезе през притворената врата. След него тръгнаха и останалите.

Изтегнала се на пода, спеше лекарката. Геологът я разбута. Тя трепна, изправи главата си и се заоглежда учудено.

— Наспахте ли се? — хитро я попита Веселинов, като се усмихваше под мустак.

— Да, благодаря! — отвърна тя. — Не разбрах как съм заспала. А защо се намирам на пода?

— Препили сте — закачи я той.

Тя го погледна учудено, мъчейки се да си спомни какво е станало.

— С етер и кислород — отвърна на погледа й Веселинов.

Лекарката си спомни изведнъж. Като разбра за какво става дума, разтревожи се, бързо стана и се отправи към резервоарите.

Всички я последваха.

— Етерният резервоар е празен — тревожно извести тя, след като провери аптеката. После провери резервоарчето с кислород. — И големият резервоар е празен!… — вече съкрушено съобщи тя.

Членовете на екипажа се спогледаха тревожно.

— Повредата вероятно е станала при тласъка на излитането. Етерът ни приспа. В края на краищата можем и без него. Ако закъса някой от нас, Занкина ще го оперира без упойка. Но виж, с кислорода е лошо — обади се Веселинов. — Трябва да помислим какво да правим — вече тъжно продължи той.

— Няма място за хленчене — твърдо изгледа спътниците си съвзелият се от внезапната загуба ръководител на експедицията. — Положението не е чак толкова лошо. Необходимо е веднага да направим точна сметка на запасите кислород. За в бъдеще ще го разходваме най-икономично. Освен това трябва да видим точно къде се намираме. Това ще се помъча да направя аз. Посоката, разбира се, ще бъде приблизителна, тъй като в нашата малка обсерватория нямаме уреди с много голяма точност. А вие — обърна се той към щурмана — опитайте се да влезете във връзка със Земята. Освен това направете всичко възможно за по-скорошното поставяне на резервния пътепоказател.

Всеки от членовете на експедицията се зае с работата си.

Най-напред се справи със задълженията си Веселинов. Той зареди кинокамерите, свали лентите и постави нови на самопишещите апарати за температурни разлики. Провери и останалите апаратури.

Макар и да можеше да се притече на помощ на щурмана или на професора, които имаха сравнително повече работа, Веселинов реши да помогне на лекарката. На него му беше много приятно да бъде постоянно около нея. Той харесваше закачливостта й, острия й ум, детската наивност и двете плитки. Геологът стана и се отправи към склада.

— Имате ли нужда от помощници? — запита той, като несръчно се държеше за една държалка.

— След като сте свободен, заповядайте! — отвърна Занкина, без да се извръща, като почувствува, че кръвта нахлу в бузите й. На нея също й се харесваше този едър, весел българин, който така сърдечно се смееше и така хубаво се шегуваше. Тя чувствуваше, че макар и да си придаваше несериозен вид, Веселинов е умен и способен работник. — Вървете да проверите колко кислород има в скафандрите! — нареди му тя.

— Слушам! — пошегува се геологът.

Взе една записна книжка от бюрото на лекарката и се отправи към скафандрите в залата, като продължаваше да залита. Той най-мъчно от всички свикваше с живота без тежест.

За около петнадесет минути беше приведена в известност наличността на всички запаси кислород. Пътешествениците разполагаха в малкия резервоар с кислород за около пет дни, а във всички скафандри плюс запасните патрони с течен кислород за още около три дни.

Най-сложна се оказа работата на Медведев. Преди всичко той трябваше да установи на какво разстояние се намира корабът от Луната и да го насочи по най-безопасния път. Но тук изникна отново въпросът, кой от уредите е повреден — неговият далекоскоп или пътепоказателят. Ето защо, преди да отиде в своята малка обсерватория, той се отправи към кабината за управление при инженера.

— Много сме далеч от Земята, другарю професор. Не мога да се свържа с нея. Нашата станция може да предава максимум на 500,000 километра. Затова се заех с пътепоказателя — посрещна той началника на експедицията. — След около 15–20 минути ще разбера кой от двата уреда греши.

Пътепоказателят беше сложен уред, свързан с десетки проводници с автопилота и двигателите на ракетата. Веднъж настроен в дадена посока, той можеше да води кораба без отклонение.

Щурманът работеше сръчно. Той беше много добре запознат с уреда, тъй като по негово предложение бяха внесени много подобрения в него.

Медведев с нетърпение зачака монтирането на резервния пътепоказател.

— Готово — рече най-сетне инженерът. — Но какво е това? Като че ли сваленият пътепоказател е повреден. Новият сочи съвсем друга посока, а него аз лично проверих. Тук грешка не може да има. Значи вашият далекоскоп е верен. Аз ще разглобя този — и той посочи с пръст демонтирания уред. — Искам да установя на какво се дължи това голямо отклонение.

— Добре, а през това време аз ще се постарая да установя на какво разстояние сме и да ви дам вярната посока — каза професорът и посегна към дръжката на вратата, но изведнъж, сетил се за нещо, се спря и запита инженера: — Можете ли да ми кажете колко време пътуваме?

— Петдесет и един часа — отвърна щурманът, като погледна един от уредите си.

След като влезе в обсерваторията, Медведев направи грубо изчисление на изминатото разстояние. Ракетата се бе отдалечила от Земята на около два милиона километра. Провери разстоянието през далекоскопа. Оказа се вярно. След това отправи тръбата си към лунния диск, измери ъгъла и приблизително изчисли разстоянието. Въпреки че не разполагаше с точните уреди на института, професорът начерта курса, който трябваше да следва корабът.

Като свърши тази работа, Медведев свика целия екипаж.

— Разполагаме с кислород за осем денонощия и единадесет часа — докладва лекарката.

— Всички уреди са в ред — отчете геологът.

— Добре — отвърна професорът. — Свиках ви да обсъдим създалото се положение. По неизвестни още причини, вероятно поради повреда, сме се отклонили на около два милиона и двеста хиляди километра от целта на нашето пътешествие. За това съдействуваше тази злополука с резервоарите. Тя ни принуди да загубим ценни четиридесет и девет часа. Имаме кислород за осем дни и няколко часа. Като изключим трите дни за път до луната и за завръщането ни оттам, в случай че решим да отидем на Луната, ще имаме кислород за пет дни. Поставям на обсъждане въпроса, дали да се върнем на Земята, която отстои на около два милиона километра, или да продължим пътешествието.

— Не е необходимо да се обсъжда този въпрос — обади се Веселинов. — Сигурен съм, че всички сме за продължаването му.

— Правилно — потвърдиха останалите пътешественици.

— Благодаря ви! Точно така смятах, че ще постъпите — каза ученият. — В такъв случай е необходимо всеки от вас да съкрати плана за своите научни работи в рамките на пет денонощия. Когато стане възможно, ще съобщим тези промени на академиите в Москва и София. Срок до утре 16 часа.

— За момент — спря спътниците си Иванов, — вижте какво намерих в разглобения пътепоказател — и той подаде на професора малка метална пластинка. — Пластинката е силно намагнитизирана — продължи с възмущение той. — Какво ще кажете на това?

— Вредителство! — изрече с яд геологът. — В такъв случай изтичането на кислорода не е случайност.

— Виж ти как намислили да ни погубят — учуди се лекарката. — Че какъв интерес имат от това? Нашето пътешествие ще допринесе само полза на науката и на цялото човечество.

— Какъв интерес ли? — процеди през зъби възмутеният професор. — Та за монополите успехът на нашата експедиция значи намаление на дивидентите от самолетните предприятия. Заменяване на старата техника с нова — загубване на престиж. Освен това те от години си правят сметка да заграбят Луната и от нея да направят военна и суровинна база. Но този път сметките им са погрешни. Ние първи ще стъпим на Луната!…

Внезапно острият звън на сигнализаторите наруши разговора на пътешествениците. Радиолокационната уредба съобщаваше за приближаването на някакво небесно тяло.

— Тревога!… — съобщи щурманът. — Към нас приближава някакво небесно тяло.

Той бързо се запъти към кабината, зави встрани с кормилото и пусна моторите. Минута след това на няколко километра от кораба префуча метеор.

Катастрофата, която можеше да струва живота на пътешествениците, беше успешно отстранена.

VII. По следите

Свечеряваше се, когато майор Гранитов се прибра в министерството. От няколко дни той работеше усилено с института. Както и предполагаше, работата се оказа много трудна. С помощта на заместник-директора на института той се опита да възстанови по памет целия процес по сглобяването и изпитването на уредите на кораба. Оказа се, че в тази работа са участвували повече от петдесет души. Към четиридесет души са изпитвали отделни детайли, а изцяло са работили по проверка на уредите девет души. Това облекчи работата на разузнавача. Той трябваше да търси добре замаскиралия се враг между тези девет души. Но кой беше той?

Ето този въпрос вълнуваше Гранитов, когато влизаше в кабинета си. Той седна на работния си стол, отключи секретното чекмедже и постави на бюрото си девет папки, на всяка от която пишеше „лично дело“. Гранитов разтвори първата и внимателно се зачете. След това прегледа втората, третата…

Особено впечатление направи на разузнавача личното дело на професор Стоянов. В младежките си години професорът живял нашироко и разполагал с много средства, без по-късно да може да се установи техният източник. Дружел и с чужденци. Преди около двадесет години Стоянов бил арестуван във връзка с един шпионски процес, но бил освободен поради недоказаност. Понастоящем по мнение на заместник-директора той е един от най-ценните работници на института. Очевидно трябваше да провери всичко за него.

От това му занимание го откъсна лейтенант Горчев:

— Викали сте ме, другарю майор!

— Да… Нещо да сте забелязали?

— Тъй вярно! — отвърна офицерът. — Днес тъкмо се канех да дойда да ви докладвам, когато ме повикаха. Случи се едно интересно събитие. Един от вертолетите на института — този, който ползува професор Стоянов, е превозвал някакви външни хора, които пушат цигари без марка, вероятно чуждестранни. При проверка на машината прегледах един пепелник и намерих няколко угарки.

— Много добре, Горчев! — зарадва се Гранитов. — Носите ли угарките?

— Тъй вярно! — отвърна офицерът. — Заповядайте! — И той извади носната си кърпичка, в която бяха увити цигарените остатъци, и я остави на бюрото.

Гранитов взе една угарка, извади от джоба си малка лупа и внимателно разгледа остатъците. Нямаше съмнение. По този начин не се работеха цигари в страната. Той стана и натисна бутона на звънеца.

На вратата се появи секретарката на отдела.

— Иванова — започна той, — трябва незабавно да предадете тези угарки в лабораторията. Помолете капитан Борисов да ги изследва веднага и да ни съобщи от какъв произход е тютюнът.

След като хлопна вратата зад секретарката, Гранитов отново се обърна към лейтенанта:

— Кой е карал вертолета?

— Доколкото можах да разбера, машината е пилотирал нов летец — отвърна офицерът. Той се замисли за момент, а след това по лицето му се изписа неприятна гримаса. — Много лошо впечатление прави този човек!… Неразговорлив, винаги мрачен и с белези от изгоряло по лицето. Избягва да гледа хората в очите. Човек би казал, че съвестта му не е много чиста. Никой не го обича в работилницата!…

— А какво ще кажете за професор Стоянов?

— Той е един от най-строгите началници в института. От него се страхува не само техническият персонал, но и младите научни сътрудници. Не го обичат. Напоследък е страшно раздразнителен. Мисля, че го поддържа и има особено разположение към него заместник-директорът на института професор Божков. За Стоянов разправят, че има много голяма заслуга в изнамирането на новата, свръхиздръжлива сплав. Дружи с професор Дренков, старши научния сътрудник Георгиев и др.

Внезапно силно иззвъня телевизорът. Гранитов включи.

На екрана изникна фигурата на капитан от МВР.

— Тютюнът е от турски произход, но преработен в някоя друга страна — докладва той. — Подобни цигари без марка на фабриката сме намирали в някои заловени диверсанти.

— Така и предполагах. Благодаря ви, капитане! — каза Гранитов и изключи телевизора.

— А сега, Горчев, на работа! Една нишка имаме. Продължете работата си в института. Ние ще изпратим покана на професор Стоянов, а вие не изпускайте из очи летеца. Освен това трябва да свършите още една работа — каза той и тихо пошепна нещо на ухото на лейтенанта. — Ясно, нали?

— Тъй вярно, другарю майор! Ще бъде изпълнено! — каза Горчев и се обърна кръгом.

След два дни при майора се яви силно разтревожен професор Стоянов. За да го успокои, Гранитов се опита да поведе непринудена беседа с професора по различни въпроси. Той се заинтересува за научните работи на учения, за по-нататъшните изследвания на новата сплав. Това помогна. Постепенно професорът започна да се успокоява, макар и да разбираше, че майорът не го е извикал от интерес към неговите научни трудове. Тази мисъл го накара отново да почне да се вълнува.

— Досещам се за какво ме викате, другарю майор — започна той с треперещ глас. — За междупланетния кораб. Но аз нямам никаква вина. Още от времето, когато допуснах онази голяма грешка, аз скъсах с тях и съм работил честно за прогреса на страната.

— Успокойте се, другарю Стоянов — помъчи се да му помогне Гранитов. — Ние не ви обвиняваме в нищо. Просто ви поканихме, за да ни помогнете да издирим истинските виновници. Пушите ли? — майорът му подаде кутия с цигари.

Професорът взе цигара и запуши. Като гледаше внимателното отношение на майора и грижата, с която се отнася към него, постепенно ученият се успокои напълно.

— Какво ще кажете за работата по изпитването на уредите на „ЛИ–7“?

— Мисля, че беше извършена много добросъвестна работа от целия наш колектив в института — отвърна професорът. — Що се отнася до мен, аз участвувах в изпитването на уредите и съм готов да гарантирам с честта си, че работата по изпитването е добре свършена. И все пак не мога да си обясня какво е станало с междупланетния кораб.

— Възможно ли е да се повредят някои уреди в кораба от тласъка при излитането? — зададе нов въпрос разузнавачът.

— Вероятността е малка. Много по-възможно е някои от уредите да са повредени тук на Земята. Казвам ви това честно, другарю майор, макар и да зная, че преди всичко много подозрения ще паднат върху мен, като се има предвид моята дейност в миналото. В себе си съм убеден, че на кораба е извършено вредителство. За свое оправдание мога да ви кажа само това, че направих всичко, което беше по силите ми, за да извърша добре възложената ми работа — завълнува се пак професорът.

— Подозирате ли някого?

Ученият се замисли, а сетне със сигурен глас отговори:

— Не, не подозирам никого от нашите колеги!

— Добре, благодаря ви! — отвърна майорът. — Имам един последен въпрос. Къде сте били през миналата седмица с вашия хеликоптер?

— Непрекъснато съм бил в института и не съм излизал от столицата, за да ползувам машина! — учудено отвърна ученият. — Ще запитам пилота. Може би той е отивал да си вземе багажа. Впрочем да ви обясня. От петнадесет дни вертолетът ми има нов летец. Старият напусна. Търсих човек доста време, докато не ми помогна професор Дренков. Той ми изпрати един нов пилот, негов познат или далечен роднина, ако не се лъжа — отвърна той и отново учудено погледна офицера.

— Това бяха моите въпроси. Само ще ви помоля за нашия разговор да не разказвате никому. Във вас не се съмнявам — още веднъж се опита да го успокои майорът.

— Благодаря ви за доверието — вече радостно каза професорът, като от гърдите му се откъсна дълбока въздишка. — А разговорът ще остане само между нас.

Успокоеният учен се ръкува и излезе.

Останал сам, Гранитов се замисли. След разговора със Стоянов за него беше ясно, че професорът е невинен. Трябваше да се залови летецът. Той можеше да разкаже много неща. Но летецът не беше в института, когато се изпитваха уредите. Значи този, който е извършил вредителството, е още в института. Кой може да бъде? Може би Дренков?

Майорът отново извади личните дела и внимателно започна да разгръща делото на Дренков. Най-напред прегледа анкетния лист. Вгледа се в снимката. От нея го гледаше мъж с правилни черти, с тъмни очи и прошарени коси. „Вероятно като младеж е бил много хубав“ — каза си Гранитов. След това съсредоточено се зачете в данните. Издал пет големи научни труда. Известен е и в чужбина. В института е един от най-ценните сътрудници. Многократно пътува в чужбина с различни научни делегации, главно в страните на демократичния лагер. Преди около двадесет години бил изпратен на специализация в Източна Германия. Две години прекарал в Берлин.

„Какво ли е вършил през тези две години?“ — запита се разузнавачът.

Майорът обърна анкетния лист и потърси сведенията. За този период обаче сведенията бяха малко. Работил в пет завода. Отзивите от предприятията са добри. Слушал лекциите на академик Шулце. Живеел скромно. Но в едно от сведенията се оказа една къса бележка, на която той преди не беше обърнал внимание. Той я прегледа, а след това я препрочете и подчерта едно изречение с червен молив. Известно време Дренков живял с някаква богата вдовица Хилда Краузе, която имала къща и вила.

Гранитов се замисли отново, стана, разходи се из кабинета си, пак седна и запали цигара. Сетне включи телевизора и се свърза с началника на управлението.

VIII. По новия курс

Иванов завъртя кормилото и настрои апарата към необходимия курс. Корабът се понесе с космическа скорост към Луната. Щурманът направи нов опит да се свърже със Земята. Безуспешно. Повече от един милион километра отделяха кораба от родната планета.

Но остър глад, на който той досега съзнателно не обръщаше внимание, накара инженера да стане. Над две земни денонощия не беше сложил хапка храна в устата си. Той бързо се отправи към дневната кабина.

— Тъкмо мислех да ви викам — посрещна го Занкина и състрадателно се усмихна: — Сигурно и вие примирате от глад.

— Познахте — засмя се той. — Така куркат червата ми, че не знам с какво да ти залъжа. Но къде е професорът?

— Тук съм, тук съм — извести за своето присъствие Медведев, като излизаше от миниатюрната си обсерватория. — Изгладнял съм като вълк. Бих изял цяло агне!…

— Ей сега!… — суетливо се обади лекарката, като подреждаше масата. — Веселинов отваря консервите. Веселинов!… — извика тя. — Ускорете, че гладните нямат търпение!

Геологът несръчно отваряше консерва след консерва. След като свърши с отварянето на печеното, той се зае с компота. Отвори кутиите и се опита да ги изсипе в чинии. Напразно!… Както супите, така и компотът отказваха да излизат от консервените кутии.

— По дяволите!… — ядосано изруга той. — Забравих, че живеем без тежест. Но къде ли е апаратът, който създава центробежна сила? — и той се огледа наоколо: — А, ето го! — и посегна да го вземе от отворения шкаф.

— Веселинов, побързайте! — дочу той упрека на лекарката. — Хората са гладни. Ако трябва помощ, да дойда…

— Ей сега! — отвърна той. — Вече всичко е наред!

Една по една апаратът напълни чиниите с храна. Геологът ги поемаше и поднасяше на масата.

— Никога яденето не ми е било толкова сладко! — заяви щурманът. — Не е лошо да се отвори една бутилка мелнишко.

Лекарката погледна въпросително професора.

— Може — отвърна той на немия въпрос.

След като отвори бутилката, Веселинов се опита да налее чашите. Пак напразно. Виното не излизаше от бутилката.

— Ударете дъното! — посъветва го Иванов.

Но и това не помогна. От бутилката изтече огромна капка, която застана неподвижно във въздуха. Геологът се опита да я вкара в чашата, несръчно я разряза и измокри ръката си.

— Почакайте — извини се той. — Ей сега апаратът ще налее чашите.

След като се нахраниха и изпиха по наша вино за успеха на експедицията, всеки се зае отново с работата си.

Изминаха нови двадесет и четири часа. Професорът събра предложенията на екипажа и изготви съкратен план за работата на експедицията.

Иванов трябваше да започне строежа и монтирането на междупланетната станция. Веселинов и Занкина имаха за задача да разучат минералните богатства на Луната и да изследват един от кратерите. Освен това те трябваше да направят точна карта на местата, които ще обходят.

— Аз пък — каза накрая Медведев — най-напред с ваша помощ ще трябва да монтирам моя далекоскоп — и той посочи с пръст тръбата си. — Сетне ще извърша наблюдения и на всички небесни тела от нашата планетна система. Освен това ще следя за температурните изменения. Мисля, че макар и нашият план да е твърде напрегнат, той е изпълним. Въпреки всички трудности ще бъдем в състояние да занесем на Земята огромен материал. Той ще подготви почвата за научната работа на следващата експедиция.

— Планът е осъществим — подкрепи Медведев инженерът. — Що се отнася до построяването на станцията, готовите конструкции, които носим, ще ми позволят да я изградя за три-четири земни денонощия. За около едно денонощие ще смогна да монтирам радиолокационната станция, самопишещите уреди и фотокамерите. Онези, които ще дойдат след нас, ще трябва да се погрижат за вътрешната уредба, монтирането на останалите уреди и изграждането на лабораториите.

— Най-зле стои въпросът с моя план! — оплака се Веселинов. — Времето за работа е крайно недостатъчно. Чакайте — внезапно се сети нещо геологът. — Работата може да се разпредели така: Занкина да подготви картите, да направи необходимите снимки и да помага при сондите. Аз пък главно ще подбирам проби и ще проуча един от кратерите. По-късно, когато се завърнем на Земята, ще разработим материалите — весело каза той. — Така ще се извърши почти двойна работа.

— Правилно — съгласи се професорът. — Така ще се използува по-рационално времето. — И вместо заключение добави: — Значи планът на експедицията е приет. Сега се намираме на около двадесет часа път от Луната. Може да се извършат още някои подготвителни работи.

В упорита работа, в непрекъснати наблюдения и подготовка изминаха нови деветнадесет часа. Лунният диск постоянно растеше. Най-сетне инженер Любен Иванов успя да хване връзка със Земята. Радостен, той занесе полученото съобщение на професора, който работеше в обсерваторията.

— Другарю Медведев — започна с тържествен глас Иванов, като прекъсна заниманията на професора. — Свързах се със Земята. Имаме съобщение от двете академии на науките. Заповядайте!… — и той подаде един лист на началника на експедицията.

— Благодаря — отвърна професорът, грабна листа и започна да търси очилата си. Като не ги намери на масата, той прерови джобовете на панталона. Но и там не ги откри. След безуспешно няколкоминутно търсене ги откри в малкия горен джоб на работната си дреха, която висеше на закачалката. Професорът бързо ги сложи и зачете:

„Поздравяваме ви с успешното отстраняване на повредите. Органите на властта са по следите на групата вредители. В интерес на сигурността обаждайте се само при необходимост. За в бъдеще си служете с шифър 2. Всички близки на екипажа са добре. Утвърждаваме новия план за научната работа. Желаем ви успех!

Академии на науките — Москва — София.“

— Ясно — каза замислено професорът, — ще се обаждаме рядко, и то по другия шифър. Вас ще помоля да обърнете особено внимание на управлението на ракетата. Предстои слизане на терен, който не познаваме. Аз пък ще предам поздравите от Земята на Веселинов и Занкина.

Когато Медведев влезе в голямата кабина, той завари интересно зрелище. Неволно се усмихна.

Без да се държи за каквато и да е държалка, както бяха свикнали да виждат Веселинов, той се разхождаше свободно, дори леко подскачаше на два крака. Лекарката го гледаше отстрани и весело се смееше.

Като забеляза професора, геологът смутено се отправи към него.

— Продължавам да се обучавам за живота без тежест. Другарката Занкина ми е учител. Както виждате, започвам да свиквам — похвали се той.

Лекарката тихо се засмя.

— Много хубаво!… — похвали го професорът. — Само че от десет минути вече имаме тежест. С други думи, Луната вече ни привлича. Не чувствувате ли, че започваме да се движим с по-малка скорост?

— Така ли? — смутено обърна поглед към лекарката Веселинов. — Аз затуй почувствувах, че почнах много леко да ходя из кораба. А помислих, че почвам да свиквам с живота без тежест — и той смутено се усмихна.

След разговора с Медведев щурманът зае своето място в кабината си. Пред погледа му вече изпъкваше лунната повърхност. Дори с невъоръжено око той ясно различаваше огромни планински вериги и тъмни пространства, които постоянно като че ли се приближаваха към кораба.

— Какво е това? — внезапно запита Занкина, която безшумно бе влязла в кабината.

Щурманът погледна нататък и отвърна:

— Предполагам, че е звезден прах. Медведев ми разправи, че тук има големи количества от него.

— Да — потвърди професорът, който също се беше приближил и с интерес наблюдаваше това явление. — Но в него има не само прах, а и големи каменни парчета. Ето вижте — обърна той внимание на присъствуващите — сега падат рояк метеори. Само един от тези камъни е достатъчен, за да пробие нашия кораб от край до край.

— Другарю Иванов — обърна се към щурмана Медведев, — моля, приближете се към звездния дъжд. Трябва да направим няколко снимки, но следете и радиолокационните уредби. Имайте предвид, че един метеор действува в голям диаметър.

— Разбрано — отвърна щурманът, смени курса, даде заден ход на моторите и бавно се приближи до падащите метеори. След като професорът направи няколко снимки, корабът пое стария курс към морето на дъждовете.

Внезапно гласът на щурмана прекъсна тишината:

— Другарю Медведев, възможно ли е Луната да не е правилно кълбо? — запита той.

— Това още никой не може да каже. Тъмната страна на нашия спътник е неизследвана. Защо питате? — заинтересува се професорът.

— Макар и да не съм изменил с нищо посоката на кораба, Луната ту се приближава, ту се отдалечава.

— Сядам до вас — отвърна ученият.

Но силен тласък не му позволи да се приближи до щурмана. Той залитна и се удари в един уред.

IX. Тайнственият вертолет

След като получи задачата, капитан Колев започна непрекъснато да наблюдава журналиста Берлие. Макар и да е имал неведнъж работа с чужди разузнавачи, той не можа да открие нищо подозрително в държанието на кореспондента. Ако нямаше данни в службата, че той е не само представител на голям чужд ежедневник, но и че е свързан с концерна на Смит, Колев би сметнал следенето му за безсмислица. Капитанът стана негова неделима сянка. Багажът, който при един удобен случай той успя да прегледа, се състоеше от куфар, който нямаше двойно дъно, пълен с бельо, и от една флейта с калъф, нищо друго. Почти с никого не се срещаше. Слизаше редовно точно в дванадесет часа на храна. Пиеше доста, без да се напива, но винаги сам. След това се прибираше в стаята си. От време на време свиреше на флейта най-различни мелодии. Но особено много Берлие обичаше една негърска джазова песен. Вечер той слизаше на храна и също пиеше много. Досега бе излизал от хотела няколко пъти. Веднъж посети професор Медведев, два пъти заедно с цялата група журналисти посети Панчарево, веднъж Института за изпитване на металите, друг път участвува на пресконференцията в Академията на науките, а накрая заедно с всички разгледа междупланетния кораб.

Замислен, разузнавачът влезе в стая 39. „Пак тази мелодия“ — с досада помисли той, като чу, че се разнасят отново изкълчените звуци на познатата песен.

— Нашият човек смята да си заминава днес — посрещна го старши лейтенант Величков, който го заместваше, когато му се налагаше да се откъсне по друга работа. — Заръча да качат багажа му на летището на хотела. Вертолетът го чака. Тази заран в десет часа дежурният офицер от паспортното ми съобщи, че са уредени всички формалности по заминаването. Документите му са в пълен ред и имат срок три дни.

— Невъзможно!… — възкликна учудено Колев. — Че ако той е дошъл като журналист, би следвало да чака, за да узнае нещо повече за съдбата на междупланетния кораб. Значи началникът е прав: той е дошъл у нас и с други задачи.

— Изглежда — отвърна старши лейтенантът. — И на мен това ми прави силно впечатление. По всичко личи, че той не е вчерашен. Не мога да кажа, че с нещо се е издал досега. Какво мислите, другарю капитан, за тази мелодия? Много бих искал да зная защо постоянно нея свири…

Той отново се вслуша. През отворения прозорец на стаята долетяха игривите звуци на песента.

— Ясно — внезапно се чукна по челото Колев. — Това е сигурно сигнал — предаване. Как не ми дойде на ум да отворя флейтата. Вътре сигурно има предавател. Рових се в куфара да търся двойно дъно. Ама, че съм глупак! Та това е стар прийом, който само начинаещите шпиони използуват. Интересно — продължи той, — ако във флейтата има предавател, то той е твърде слаб. Може би предава на не повече от пет до десет километра в диаметър. В такъв случай някоя по-мощна любителска станция препредава. Това трябва да се провери!… Виж какво, имам една идея. Ще трябва да направим следното… — и той се наведе над ухото на колегата си и тихо му разказа за хрумналата мисъл.

— Отлична идея — одобри офицерът. — Ще запозная и началника с нея. Мисля, че може да се осъществи — каза той и се запъти към вратата.

Капитан Колев почака да заглъхнат стъпките на излизащия колега. След това бавно се отправи към вратата. Той леко я открехна и подаде глава навън. В коридора нямаше никой. Слабо, едва-едва се чуваха през изолацията звуците на флейтата. Разузнавачът внимателно притвори вратата и безшумно се отправи към края на коридора, където се намираха асансьорите. Качи се на един от тях и се спря на последния етаж. Колев погледна часовника си. Часът беше дванадесет без две минути. Той се огледа и бързо се отправи към една врата. Вратата се оказа отворена. Беше някакъв килер за багаж. Едва затвори зад себе си вратата и чу шум от стъпки. Излизаха механиците от летището на хотела, намиращо се на покрива. Слизаха за обед. После всичко утихна. Той погледна отново часовника си. Беше дванадесет и двадесет. Бавно, без шум открехна вратата. Като видя, че няма никой, с крадливи стъпки се отправи към входа на летището. Край малката ремонтна работилница до един вертолет работеше дежурният механик.

„Време е вече — помисли Колев, като погледна пак часовника си. — А телевизорът не звъни…“

Мисълта му бе прекъсната от слабия, едва достигащ до слуха му мелодичен звън на телевизорния апарат.

Механикът бързо се отправи към апарата. Викаха го някъде. За момент той се противопостави, промърмори нещо недоволно и бавно тръгна към изхода. Колев едва успя отново да се скрие в килера. Механикът мина край капитана и слезе долу с асансьора.

Разузнавачът излезе от скривалището си и внимателно, като се ослушваше, се запъти към един от крайните вертолети. Погледна номера му и влезе в него. Това беше една от многото машини, които столичните хотели даваха на разположение на пътниците за излети. Колев добре ги познаваше. Той се отправи към задната част на летателния апарат, отвори вратата на багажника и се вмъкна в него. Това беше малка кабинка — метър и половина на два широка, в която пътниците спокойно можеха да поставят обемисти багажи. Тъй като вратата се отваряше по посока на багажника, човек, който влиза от светло, трудно би могъл да забележи какво има в кабината, ако не влезе в нея и запали осветлението. Колев знаеше тази особеност на багажниците и застана така, че дори ако се отвори вратата, в кабината да изглежда че няма никой.

Часът беше три без десет, когато чу, че се отвори вратата на вертолета. Някой влезе и се отправи към багажника. Вратата се открехна и в ниското помещение бе поставен един куфар и калъф с флейта. Сърцето на Колев трепна. Но… за щастие не осветиха помещението, а само положиха багажа. След малко той почувствува, че вертолетът се откъсна от покрива на хотела. Полетът продължи доста време. Колев леко открехна вратата. Берлие сам караше машината. Разузнавачът внимателно я затвори. Извади от джоба си малко фенерче и връзка ключове и се зае с флейтата. Отвори калъфа и внимателно се вгледа в музикалния инструмент. По нищо не личеше, че в него има предавател. С помощта на малка отвертка той разглоби флейтата. Едва тогава видя няколко проводника, които водеха към задната част на инструмента. Това беше достатъчно. „Предавател — мина като светкавица мисъл през главата му. — Значи предположението ми е вярно. Негърската песен е била сигнал за предаване.“ Той бързо монтира флейтата и загаси фенерчето.

Към пет часа вертолетът започна бавно да слиза. Не след дълго той почувствува, че машината се заземли и спря. Капитанът пак зае старото си място зад вратата. Едва успя да направи това, когато вратата се отвори и Берлие взе куфара и инструмента, вгледа се за момент в тях и слезе от машината.

Капитанът почака малко и излезе тихо от скривалището. Той погледна приведен през прозорчето. Машината се намираше на някаква горска поляна. По една едва забележима пътека бързо се отдалечаваше с куфар и калъф в ръка журналистът. В далечината се чу слабо изсвирване на влак. Намираха се недалеч от малка гара. Колев безшумно отвори вратата на вертолета и слезе на земята. След това прибяга до първите дървета. Сетне внимателно запристъпя по пътечката, като гледаше да не настъпи някоя съчка. Скоро на около триста метра пред себе си видя фигурата на чужденеца.

Едва бяха изминали около петнадесет минути от тази гонитба, когато на едно открито място Берлие се спря. Постави багажа на земята, сложи си тъмни очила, погледна часовника си и едва забележимо хвърли поглед зад себе си. Разузнавачът, който още не беше излязъл на открито и се прикриваше зад редки дървета, бързо легна на земята.

„Не можа да ме види — радостно помисли той. — Трябва още по-внимателно. Опитен вълк е!“

Чужденецът ускори хода си. Колев се понесе след него. Така се движеха двамата около един километър. Скоро пътеката се вля в широк горски път. В далечината се показа железопътната гара, а зад нея — голямо селище.

Капитанът се спря нерешително. После, като разбра, че шпионинът ще се качи на влака, реши да промени тактиката си. Избърза напред през гората и се появи откъм селището тъкмо в момента, когато Берлие влезе в чакалнята. Той застана зад чужденеца, когато последният беше на билетното гише.

— Един билет за летовище „Васил Коларов“ — поиска журналистът на чист български език.

„Охо, значи говори и български!“ — учуден си каза Колев.

Разузнавачът също купи билет до летовището и без да изпусна из погледа си журналиста, влезе в бюфета. Седна до един прозорец, от който се виждаше целият перон. Влакът наближаваше.

Берлие се качи в първокласно купе, а Колев влезе в коридора на съседното второкласно. Той се прехвърли в първа класа едва като видя, че в коридора няма никой. Отвори един прозорец и се загледа навън. Всяко движение в коридора беше под негов поглед.

Смрачаваше се, когато влакът влезе в новата гара на големия планински курорт. Кореспондентът слезе на гарата и без да вземе някакво превозно средство, бавно се отправи с багажа си към една от крайните малки вили. Като наближи до нея, без да се извръща, той се отправи към вратата и звънна. Тя бавно се отвори и пропусна идващия пътник.

Колев обиколи вилата. Тя имаше зид, зад който се простираше голяма овощна градина. Стената я отделяше от околния свят. Кучета нямаше, тъй като с лая си биха предупредили обитателите за обикалящия около вилата странник. Най-сетне той се реши. Приближи се до стената откъм гърба на вилата; огледа се, бързо се покатери и скочи. Но още не стъпил на земята, силен удар в тила го накара да загуби съзнание.

X. Тайната на професор Дренков

От около един месец професор Дренков загуби всякакво спокойствие.

Това се случи един късен следобед тъкмо когато беше завършил изследването за устойчивостта на една нова сплав. Той вече смяташе да си ходи, когато в кабинета му се вмъкна висок, на средна възраст мъж, облечен изискано. Той учтиво поздрави професора.

— Какво обичате? — запита го Дренков.

— Идвам от чужбина — започна непознатият. — Нося ви поздрави от една ваша позната… от мадам Краузе… Вероятно си спомняте за нея?

Само тези няколко думи бяха достатъчни, за да се преобрази Дренков. Тревожна искра пробяга през иначе спокойните му сини очи. Той побледня, а по цялото си тяло почувствува силна слабост. Професорът бавно се отпусна на креслото. Пред погледа му изпъкна картина от неговата младост.

Намира се в Берлин на специализация. Той е млад, хубав, с големи надежди за бъдещето. Пред него се разкрива бляскава научна кариера. Случайно един ден той се запознава в металургичния институт с едно младо момиче — Хилда Краузе. От този момент той започва да чувствува постоянна липса на пари. А Хилда живееше на широка нога. Млада вдовица на един немски научен сътрудник, тя имаше собствена къща и вила, като разполагаше с много пари. Но той не искаше да се излага и й заплащаше всички сметки. Веднъж той не можа да заплати някаква сметка.

— Защо не ми казахте, че нямате пари? — упрекна го тя. — Веднага бих ви помогнала — и тя незабавно заплати сметката.

След няколко дни той й върна сумата, но всеки ден започна да чувствува все по-големи затруднения. Един ден Хилда му предложи да го запознае с един известен инженер. Дренков се съгласи. На него той разказа за една новост, която в момента смята да представи в рационализаторското бюро на завода. Инженерът предложи, вместо да я даде в завода, да му я продаде на него, а той ще заплати повече. Дренков се съгласи и получи в замяна няколко хиляди марки, които веднага похарчи за подарък на Хилда. После той предложи втора рационализация, за която също получи значителна сума. Постепенно, без сам да забележи как стана това, той започна да изнася и редица материали от завода, срещу които продължаваше да получава пари и да подписва разписки за получените суми. Но един ден, притиснат до стената от инженера, той се съгласи да носи и други, по-важни сведения. Така Дренков стана агент на чуждото разузнаване.

Завърнал се в България, той искаше най-напред да отиде в МВР и да разкаже всичко. Но никой не го потърси за нищо. Постепенно той се успокои и помисли, че са го забравили и никой вече няма да го потърси.

— Какво искате от мен? — запита професорът, след като се поопомни. — Не се опитвайте обаче да ме изнудвате, защото зная, че мадам Краузе отдавна е починала в затвора — опита се да се окопити той.

— Да, тя почина, но на нас ни завеща малко документи и една магнетофонна лента. Мога да я пусна — каза непознатият. — Тя ще ви припомни много неща, които може би сте забравили. — И той стана, приближи се до телевизора, натисна една пластинка и откри магнетофонната уредба. Най-напред от уредбата заговори мъжки глас.

„Само тези сведения успях да взема, мила. Състава на новата сплав ще донеса след няколко дни. Трудно е. Те не ме подозират, но вече почнаха да следят. Има загубени няколко документа.“

След това заговори женски глас:

„Добре. Дай ми ги!… Курт остави хонорар 10000 марки. Ще получиш и останалите, като донесеш състава на новата сплав. Само едно те моля: не забравяй обещанието си!“

— Достатъчно — истерично извика Дренков. — Спрете!…

Шпионинът взе лентата и продължи:

— Освен нея имам на разположение и няколко разписки.

— Достатъчно!… Кажете, какво искате?

— Това е вече друго. Стига сме играли като малки деца на криеница!… Ето как стои работата. Ние съзнателно не сме ви закачали, след като се върнахте в България. С това искахме да ви предпазим от провал. Дадохме ви възможност да се укрепите, да се издигнете. Вие оправдахте нашето доверие. Успяхте да се издигнете и да станете ценен научен работник с международно име. Вашите успехи ни радваха. Сега трябва да ни помогнете. Работата ще бъде добре заплатена.

— Какво трябва да направя? — с глух глас запита Дренков.

— Необходими ни са плановете на „ЛИ–7“. Освен това, междупланетният кораб не бива да се върне на Земята.

— Но това е убийство?… Аз туй не мога да извърша.

— Ваша работа!… Още утре всички тези материали ще пристигнат в МВР.

Професорът си представи големия скандал, който щеше да стане. Той вече се виждаше окован в белезници и как всички в института извръщат от него глава. А ако приеме? Тогава може би никой няма да научи нищо и всичко ще тръгне по старому.

— Добре, съгласен съм! Какви са директивите и каква гаранция ще имам в случай на провал?

— Задачата не е много трудна за вас — започна непознатият. — С кораба трябва да стане авария. Примерно, да се изгуби в междупланетното пространство. Що се отнася до плановете, трябва да ни помогнете да ги снемем. В замяна на тази услуга ще получите сто хиляди долара, в каквато валута поискате. А в случай на провал, ако вие сте работили добре, ще ви гарантираме катедра в един голям институт за нови сплави на Запад. Ние ще ви измъкнем на всяка цена!…

От този ден Дренков загуби всякакво спокойствие. Нощем не спеше или ако спеше, сънуваше кошмари, слабо се хранеше, плашеше се и от сянката си. А когато от Института загрижено го питаха дали не е болен, той се оправдаваше или с жлъчката, или със стомаха си и отхвърляше всички предложения за отпуск до заминаването на кораба.

В Института уважаваха професора като ценен научен работник и му се доверяваха във всяко едно отношение. Той имаше достъп до плановете на всички уреди и до всички сплави, от които беше изграден корабът. Само плановете на новия двигател бяха много секретни и се съхраняваха лично от директора на Института. Всичко това даде възможност на Дренков много лесно, без някой да го заподозре, да постави намагнетизирана пластинка в пътепоказателя на кораба, а в деня на пътешествието под претекст на проверка на един уред — да повреди големия резервоар с кислород и да постави етера така, че при тласъка на излитането да почне да изтича.

Останалото беше вече лесно. За да провери уредите, той разполагаше с техните планове. Това му даде възможност да снеме копия от всички планове. Оставаше само да вземе копие от плана на новия двигател. Пъкленият план на чуждото разузнаване вече се осъществяваше.

Агент 303 беше много доволен от професора. Той вече беше почти сигурен, че напълно ще изпълни поръченията на началството. С нетърпение чакаше завършека на акцията. Но едновременно с това, като опитен разузнавач, агентът ясно виждаше, че нервите на професора едва издържат.

— Какво ще кажете, господин Дренков, ако ви изпратим помощ? Виждам, че не сте добре?

— Няма да е лошо — отвърна професорът. — Наистина се чувствувам много зле.

— Добре. Има един опитен младеж, който може всестранно да ви подпомогне. Наричайте го Пацев. Може да го настаните в Института като летец или механик. Освен това той ще ни бъде постоянна връзка.

— Летец ли?… Професор Стоянов се нуждае от летец, ще говоря с него.

Три дни след този разговор Пацев постъпи като пилот на вертолета на професор Стоянов.

Но и помощта на Пацев не успокои професора. Безпокойството на Дренков ежедневно се увеличаваше. Той просто изпадна в паника, която мъчно прикриваше, когато разбра, че Министерството на вътрешните работи се интересува от Института. Дренков реши, че е вече много опасно да стои в страната и че е необходимо незабавно да действува — да вземе плановете и да избяга в чужбина.

С помощта на Пацев той се готвеше тази вечер да свърши това.

На вратата на професора тихо се почука.

— Влез!

В кабинета се промъкна пилотът.

— Готов ли сте? — запита професорът.

— Да!… Ключовете са в мен. Ето и фотоапарата — и той посочи малък медальон, който държеше под ризата си.

— Тогава да вървим.

Двамата тихо излязоха в коридора и като преминаха през няколко врати, се озоваха в стаята на директора на Института. Вратата безшумно се отвори. Професорът влезе, а летецът, след като се огледа, се промъкна след него. Всичко беше благополучно. След около двадесет минути със снимка на плана на двигателя двамата заключиха вратата на кабинета и тихо се измъкнаха.

Внезапно коридорът светна и те се озоваха пред майор Гранитов.

XI. На Луната

— Какво стана? — запита Медведев, като пипаше с ръка една голяма подутина на челото си. Над него се бе надвесила лекарката.

— Ударихте се — отвърна Занкина. — Добре, че ударът беше лек.

— Бях принуден да изменя курса — извини се Иванов. — Малко оставаше да се сблъскаме. Бих се заклел, че планинският връх, към който се бяхме насочили, няма повече от осем хиляди метра.

— Сигурно, без да забележите, сте изменили посоката и сме били на не повече от десетина хиляди метра от лунната повърхност.

— Не, другарю професор — засегнат, отвърна щурманът. — Нито с милиметър не съм изменил курса. Когато почнахме да се движим над лунната повърхност, бяхме точно на 12,807 метра. Внимателно проверих високомера. Ако желаете, проверете лентата на кинокамерата.

— Интересно!… — замисли се астрономът. — Как да обясним тогава това явление?…

— Другарю професор, високомерът пак пада — прекъсна размишленията му инженерът.

— Ясно!… В такъв случай Луната няма форма на правилно кълбо. Може да вдигнете на по-голяма височина кораба. Пък не ми се сърдете. Ние с вас направихме голямо откритие! Слизането ни на по-малка височина не може да се дължи на лунното притегляне, нито, да речем, на магнитно. Във втория случай смущението би се усетило всички уреди. Тогава остава единствената друга възможност — Луната да не е правилно кълбо.

— Сигурно е така — потвърди инженерът. — Не забелязах смущение в нито един от уредите.

— Поздравяваме ви и двамата — обади се лекарката — това ваше откритие е първият голям принос в световната наука, внесен от нашата експедиция. Да се надяваме, че няма да е последният.

Всички замълчаха. Снабдени с бинокли, пътешествениците с интерес наблюдаваха лунната повърхност. Пред техните погледи се разкриваха планински вериги и широки равни местности, прорязани тук-таме с големи пукна или големи загаснали кратери на някога мощни вулкани.

— Това е кратерът Птоломей, а този — по-малкият, Фламарион — обясни професорът на спътниците си.

Отново всички замълчаха и съсредоточено гледаха навън. Корабът пресичаше нови местности. В далечината се показа голяма планинска верига — лунните Карпати. Щурманът издигна ракетата. След като премина планинската верига, пред погледа на пътниците се разкри широка равна местност.

— Слизаме в Морето на дъждовете — наруши тишината инженерът и започна да кръжи над равнината.

Корабът бавно спря. Най-сетне пътешествениците достигнаха заветната цел на човечеството — Луната.

Пръв отвори вратата на „ЛИ–7“ професор Медведев. Той беше облечен в светъл гащеризон, направен от здрава и много гъвкава пластмаса, последно откритие на големия сибирски завод за пластмаси. На главата си носеше метален шлем, плътно прилепен за дрехата. Това беше нов вид скафандър, специално пригоден за лунните условия. Скафандърът беше снабден с радиопредавател и радиоприемник. Тази апаратура даваше възможност за разговори от далечни разстояния. От друга страна, това облекло предпазваше от големи горещини и студове. В шлема се намираше и дихателен апарат, който доставяше на човешкия организъм необходимото количество кислород.

Треперещ от вълнение, астронавтът се спусна по стълбата. В желанието си да стъпи по-скоро на Луната той забрави, че тежи седем пъти по-малко, отколкото на Земята. Запазил обаче всичките си физически сили, той се спъна и се търколи по нея.

След него се спусна Занкина, която, желаейки да помогне на професора, също се търколи до вече ставащия професор.

Медведев весело се засмя.

— Добре ни приема Луната. Най-напред ни кара да се търкулнем за запознанство. Ние с вас, колежке, забравихме, че на Луната имаме много повече сила, отколкото на Земята.

Отгоре весело се кикотеха.

— Аз пък ще скоча — обади се геологът и леко се отпусна на Луната, но за негова изненада потъна до колене в лунен прах.

Щурманът последва неговия пример и като газеше през дълбокия прах, се намери до групата.

Пътешествениците, събрани в група, се смълчаха. Те се вгледаха в новата, непозната за човека девствена лунна природа. Пред тях се разкриваше широката и почти равна местност на Морето на дъждовете. Само тук-таме се издигаха невисоки хълмове, които като мълчаливи воини стояха неподвижно в далечината. А някъде зад тях се виждаха големи планински вериги. Безброй големи трапове, пробити от метеори с различна големина, паднали в продължение на милиони години, заобикаляха от всички страни екипажа на „ЛИ–7“. Широки и многокилометрови пукнатини, появили се вследствие на големите температурни разлики през деня и нощта, пресичаха цялата повърхност на Морето на дъждовете.

Слънцето печеше жарко. По тъмното лунно небе блещукаха хиляди звезди. За разлика от Земята, където атмосферата придава на небесната шир синкав цвят, лунното небе е винаги черно — както денем, така и нощем, защото няма атмосфера. Застанали един до друг, пътешествениците гледаха тайнствената лунна повърхност и мислеха за нещо свое. Пръв прекъсна мълчанието Веселинов.

— Не е лошо да се поразтъпчем — предложи той. — На този кораб така се схванаха всичките ми крайници, че с удоволствие бих участвувал във всякакви състезания. Какво ще кажете, ако се посъстезаваме малко? Трябва да бием земните рекорди. Обявявам следните състезания: надбягвания на 100, 300, 1000 и 3000 метра мъже…

— И аз ще участвувам — обади се закачливо лекарката. — За каква ме вземате? Съмнявам се дали бихте ме хванали — закачи тя Веселинов.

Без друга покана състезанията започнаха.

Изморени от тичане и боричкане, задминали всички рекорди по лека атлетика, един по един пътешествениците се събраха пред кораба.

— Стига вече игри — каза професорът. — Време е за работа. Разполагаме с малко време. Веселинов — обърна се той към геолога, — може да вземете всъдехода. Занкина ще ви помага. Преди това обаче, моля ви, да пренесете моите уреди на онзи хълм — и той посочи с ръка една няколкостотинметрова височина, която ярко се отличаваше от околната равна местност.

През вратата на кораба започнаха да се снемат различни механизми и уреди. Беше свален и всъдеход на части, който бързо бе монтиран. Вътрешността на машината внимателно бе облицована със същата материя, от която бяха направени скафандрите. Всъдеходът имаше значителни размери. Той, беше широк два метра, а дълъг около пет. Машината можеше да се движи по повърхността с голяма бързина, при нужда да се издига, а освен това можеше да пренася и големи тежести. Малката кабина, от която се командуваше всъдеходът, даваше възможност за почивка и работа без скафандри. Специална апаратура я снабдяваше с кислород и прочистваше въздуха от въгледвуокис. Той се подхранваше с енергия от няколко мощни атомни батерии. Всъдеходът бе предназначен за по-продължителни пътешествия на Луната, когато се налагаше да се отдалечат пътниците от кораба или междупланетната станция.

След като машината бе стегната и в нея бяха натоварени всички необходими на професора и на геолога уреди, тя потегли, като взе посока към хълма.

Останал сам, щурманът започна да сваля от кораба продълговати пластмасови блокове и няколкометрови метални греди, направени от някаква нова и много лека сплав. Той имаше за задача да издигне и съоръжи по изготвен още на Земята проект първата междупланетна станция на Луната.

След като изнесе от кораба всички необходими строителни материали с помощта на апарат, който твърде много приличаше на сонда, започна да забива металните греди на дълбочина няколко метра. Така бяха забити около двадесетина греди. Това беше скелетът на бъдещата постройка. Работата спореше. За няколко часа той скачи със здрави болтове за гредите готови метални конструкции. След това започна да поставя правоъгълни пластмасови блокове на нивото на лунната повърхност, които здраво свързваше със скелета на постройката и помежду им. За да се избегне изтичането на кислород от бъдещата станция, всички промеждутъци и празнини той запълваше с каучукоподобна течност, която веднага се втвърдяваше.

Застанал на хълма на няколко километра от строежа, професор Медведев устройваше своите уреди. Постави ги и се зае с измерването на температурата. След това насочи уреда си към Слънцето и се опита да направи точен анализ на слънчевата светлина. Внимателно, като се стремеше да не пропусне нещо, той записваше всички данни в дебела тетрадка. За да не допусне грешки, цветна кинокамера снемаше разложените светлинни лъчи през уреда. Едва след като отбеляза данните, той премина към своя далекоскоп, настрои го и монтира към него кинокамерата. След това внимателно започна да подготвя за работа други уреди. Той така беше увлечен в работата, че забрави за всичко.

Гласът на щурмана го накара да си спомни за спътниците си.

— Време е за обед — подкани го той. — Иначе ще имаме и двамата разправии с доктор Занкина.

Това припомняне го накара да си спомни един неприятен разговор, който има неотдавна с лекарката, за личния пример и за съзнателната грижа, която трябва да има към организма си. Той погледна със съжаление далекоскопа си и отвърна:

— Идвам веднага.

Докато двамата пътешественици се хранеха на кораба, Веселинов и Занкина завършиха със залагането на първата сонда в подножието на висок планински масив.

— Завършихме с поставянето един час по-рано! — весело каза Занкина. — Много бих желала да разгледаме онзи проход. Ще смогнем с работата — и тя посочи с пръст една теснина, която се врязваше в планината, и го погледна ласкаво със зелените си очи.

Веселинов сведе поглед надолу.

— Добре!… — отвърна той. — Не е лошо да разгледаме и онзи каменлив насип. Той може да ни запознае с част от минералите на Луната. Вземете си чукчето и раницата и да вървим.

Като оставяха дълбоки следи зад себе си, двамата изследователи на лунните недра се отправиха към широкия отвор, ограден от високи скали, който водеше към планината. Никакъв звук не нарушаваше мъртвата тишина на лунната природа.

— Колко е красиво!… — възкликна възхитено лекарката, като навлезе в прохода и се изправи пред някакви скали, добили очертанията на фантастични животни.

— Да, тези фигури са красиви — отвърна Веселинов. — Но не бих живял тук. Предпочитам да съм на Земята, сред хората. Тази тишина би…

Той не довърши мисълта си. Пред погледа му се изпречиха голям куп камъни, свлекли се от височините поради честите пуквания в резултат на резките температурни разлики през деня и нощта. Той бързо се запъти към тях.

— Занкина, елате тук — повика помощничката си той. — Имаме възможност за проучване на голяма част от лунните пластове. Тук са се свлекли камъни от най-различни височини, Ето, виждате ли — обърна се той към пристигналата девойка. — Тук има и гранит, сиенит, пирит и много други минерали и метали.

— Интересно, как ли се е образувал този проход? — запита лекарката.

— Вероятно от голяма и дълбока пукнатина, получила се, вследствие температурни разлики през деня и нощта. Впоследствие лавата, която е изригвала от вулкана, е запълнила част от нея — обясни Веселинов. — А всички тези камъни са се свлекли. Предлагам да подберем проби. Надали със сондите ще можем да проникнем във всички пластове.

Занкина кимна с глава в знак на съгласие.

Двамата геолози бързо заработиха.

Внезапно лекарката, която работеше на няколко крачки от геолога, изтича напред, разхвърля няколко камъка и вдигна един голям метален къс, който блестеше със силен блясък на слънцето. Тя се обърна към геолога и му го подаде.

— Магнезий и с колко малко примеси — каза тя. — Сигурно тук го има в големи количества.

— Сигурно — отвърна Веселинов. — И аз намерих няколко по-малки къса. Предполагам, че количеството му е значително. Той тук не струва нищо. Просто се търкаля пред краката ни. А какво ли не биха дали за него на Земята. Нашето пътешествие ще направи преврат в използуването на магнезия и други ценни метали в промишлеността. В недалечно бъдеще флотилии от космически кораби, подобни на „ЛИ–7“, ще пренасят големи товари от тези материали до Земята. А тук някъде наоколо ще има рудници, снабдени с най-модерни съоръжения… — Геологът замълча. Той виждаше ясно как мъртвата лунна природа се оживява. На луната е слязъл човек… — Но да вземем този къс и да оставим мечтите — продължи геологът. — Време е да вървим. Трябва да заложим втората сонда и да направим снимка на кратера. — И той посочи високопланинския кратер, който се издигаше на няколко хиляди метра височина.

Внезапно осенена от някаква мисъл, лекарката хвана за ръка геолога:

— А как да наречем кратера, който ще проучим, и този проход?

— Хубава мисъл — забеляза той. — Аз мисля, че кратера трябва да наречем „Медведев“, в чест на професора, а прохода — „Проход на мълчанието“. Това беше нашето първо впечатление от него.

— Добре, така да ги назовем. Дори и без съгласието на професора. Той е скромен. Иванов сигурно ще ни подкрепи!…

Геолозите сложиха раниците на рамо и се отправиха към всъдехода.

XII. Нови изпитания

Повече от четири земни денонощия пътешествениците с малки прекъсвания за храна и почивка работиха усилено. Наближаваше време за тръгване. Всички гледаха да приключат навреме изследванията си.

Седнала при първата сонда в подножието на планината, Занкина класираше минералите. През две минути сондата изхвърляше проби от пластовете, през които минаваше. Изготвена по специална конструкция за лунните условия, тя работеше автоматически и спираше, след като достигаше определена дълбочина. Атомна батерия я подхранваше с енергия. Съоръжението имаше голяма пробивна сила и бързо достигаше големи дълбочини, дори и при най-твърдите скали и минерали.

След като отдели пробите, които трябваше да вземе на всъдехода, девойката погледна часовника си.

„Изминали са вече четири часа — помисли тя. — Трябва вече да е тук. Дали не се е случило някакво нещастие?“ — И внезапно, като хваната в някаква простъпка, девойката се изчерви. — „Твърде много се занимавам с Веселинов — помисли си тя. — Изглежда, че ме интересува не само като спътник. Не!… Положително бих се обезпокоила и за останалите другари — противопостави се на себе си тя. — Но защо още го няма?! Сигурно ме чака при втората сонда“.

С помощта на транспортната лента младото момиче пренесе минералите. Сетне затвори всъдехода и го насочи към планината при втората сонда.

„И тук го няма — разтревожи се тя. — Пък може да е открил нещо интересно. И аз на негово място не бих се върнала“ — отново се зауспокоява тя.

Успокоена от тези мисли, тя започна да работи край втората сонда. Тук попадна на някакъв непознат минерал. За него нито беше чела, нито знаеше нещо.

„Ех, да беше тук Веселинов — със съжаление мислеше тя, — нямаше сега да се лутам. Но къде ли още се бави?“

Тя отново погледна часовника си. Геологът беше закъснял повече от пет часа. Избра вълната, на която беше настроена неговата радиоприемателна станция, и даде сигнал за повикване.

Отговор не последва.

Силно обезпокоено, младото момиче отправи последователно няколко повиквания. Веселинов мълчеше. Вече разтревожена, Занкина избра вълната на кораба, съобщи за изчезването на геолога и тръгна да го търси. В нейна помощ се отправи с малкия всъдеход и инженер Иванов.

* * *

След като се раздели с лекарката, Веселинов пое към кратера Медведев. Той се бе натоварил с доста багаж и при земни условия трудно би могъл да пренесе този товар, който сега мъкнеше без големи усилия. Със себе си той носеше автоматична кинокамера със собствено осветление и макара с тънко, леко, но много здраво въже. С него геологът смяташе да свали киноапаратурата на голяма дълбочина. Веселинов вървеше бодро нагоре, като оставяше дълбоки следи подир себе си. Неговият опит на алпинист, който е обходил почти всички планини в родината, му помагаше да се движи по-бързо. Застиналата лава, обсипала целия склон до върха, му позволи удобно да се изкачи до кратера. За около половин час той стигна върха.

Размерите на кратера на вулкана бяха огромни в сравнение с тези, с които бе запознат на нашата планета. А върхът Медведев представляваше обикновен лунен кратер. Неговата дължина се губеше някъде в далечината. Тъмна дупка закриваше от погледа дълбините на вулкана.

„Камерата ще разкрие тайната“ — каза си геологът и започна да търси подходящо място за закрепване на макарата с въжето.

Като не намери удобно място на повърхността, той внимателно започна да слиза. На три метра от себе си видя подходяща издатина. Здраво закрепи макарата, настрои автомати и бавно започна за спуска апаратурата в кратера. Но едва успя да я пусне на около десетина метра, и фотокамерата спря да работи.

— По дяволите — изруга геологът. — Закачила се е някъде. — Ядосан, като се придържаше внимателно за въжето, започна да слиза надолу.

Като забеляза една издатина, той стъпи леко на нея и дръпна апарата. От усилието апаратът се откъсна и заслиза надолу, но едновременно в кратера полетя и издаденият камък, на който бе стъпил. Той изпусна въжето и полетя към дъното.

* * *

Когато дойде в съзнание, най-напред Веселинов видя надвесената над него лекарка, която го гледаше нежно.

— Как сте? — запита го тя.

— Благодаря, вече по-добре. Само че се чувствувам твърде слаб. Но къде се намирам? — запита той, като обгърна с поглед светлото и просторно помещение, съоръжено с най-разнообразни уреди, в което се намираше.

— На нашата лунна станция — отвърна с гордост щурманът. — Оздравявайте, че след два часа тръгваме.

— Нашите проучвания не са завършени — възпротиви се болният. — Или може би вие сте приключили с тях? — обърна се той към Занкина. — Прибрахте ли фотокамерата? Проверихте ли дълбочината на кратера, намерихте ли следи от атмосфера? Взехте ли проби от сондите?…

— Всичко е наред. Планът е изпълнен. Само не се вълнувайте… Като се подобри положението ви, ще видите всичко. За да ви уверя, мога само да ви кажа, че всички уреди са прибрани и са в склада на станцията. Минералите са класирани и подредени. Имаме такъв материал, който ще постави начало на нова наука — лунна геология, както вие няколкократно сте споменавали пред…

— Та… та, та, та… — се чу повикването на апарата.

— Предаване от Земята… — каза Иванов. — Моля за тишина.

Погледите на всички се обърнаха към приемника. Щурманът наложи слушалките и даде знак. Последва дълга поредица от морзови знаци.

След като прие съобщението, той го прочете няколко пъти, замисли се и каза:

— Нищо не разбирам. Това е някакво шифровано съобщение. Но този шифър не ми е познат.

— Може би е у професора — подхвърли лекарката.

— Възможно — отвърна той. — Трябва да го извикаме.

Не стана нужда да се търси Медведев, защото тъкмо в този момент той влезе, внимателно свали скафандъра си и го закачи.

— Здравейте — поздрави той. — Как е нашият болен? Охо, вие вече сте в съзнание — обърна се Медведев към геолога. — Радвам се, че всичко свърши благополучно… За живота си трябва да благодарите на здравия скафандър, на ниската площадка, на която паднахте, и на Занкина. Ако тя не беше ви извадила и пренесла на всъдехода, ние щяхме да закъснеем. Скафандърът ви изпускаше малко въздух от удара и вие бавно се задушавахте.

Геологът с благодарност погледна младото момиче и посегна да хване ръката й. Смутената лекарка се изчерви и като видя, че всички я гледат, отдръпва ръката си.

За да отклони вниманието от това неудобно положение, Иванов се обърна към професора:

— Получихме шифрована телеграма от Земята. Обаче шифърът ми е неизвестен. Не е ли предаден на вас друг поверителен шифър?

— Поверителен шифър ли? Да!… За него ме предупредиха, че ще го използуват само при екстрени случаи… Спомних си, че го сложих на сигурно място. Къде точно, не мога да се сетя… — и той бързо, по навик, започна да тършува из всичките си джобове. Сетне застана неподвижен за момент и като че осенен за момент от някаква мисъл, продължи: — Сигурно е в касетката ми на кораба. — И бързо се отправи към изхода, като посегна към дръжката на вратата.

— За момент, другарю Медведев — спря го лекарката. — Няма ли да облечете скафандър?

— А, да — отвърна професорът и откачи скафандъра си от закачалката. — Забравих, че сме на Луната — смутено се засмя той, облече се и бързо излезе навън.

— Много е разсеян — каза Иванов. — Човек трябва да се грижи постоянно за него. Иначе може да се случи нещастие.

Внезапно лекарката, която стоеше замислена, радостно извика:

— Зная къде е!… Преди да заминем от Москва, го видях, че иска да зашие някакъв вътрешен джоб на работната си дреха. Той така несръчно шиеше, че аз взех дрехата му и направих искания джоб. Тогава той под секрет ми съобщи, че иска да постави в него някакви тайни документи. Сигурно и шифъра е сложил там!…

Едва казала тези думи, и в стаята влезе бавно професорът, съблече скафандъра си и отчаяно съобщи:

— В касетката го няма. Сигурно съм го изгубил!…

— Проверихте ли в джоба, който ви заших в обсерваторията? — запита го лекарката.

— Не — отвърна ученият и бързо опипа с ръка мястото, където трябваше да бъде джобът. — Има нещо — каза той, разкопча дрехата си, отвори ципа и бързо пъхна ръката си в него. — Ето го — радостно съобщи Медведев и подаде малка книжка на инженера.

Иванов съсредоточено започна работа. От време на време бавно прелистваше книжката и събираше някакви цифри. След като завърши и последния сбор, на малък лист написа съобщението и зачете:

„До междупланетния кораб «ЛИ–7»

Важно съобщение

Изменете маршрута на връщането. Мощна капиталистическа фирма е подготвила сблъскване на кораба с изкуствен спътник. Бъдете бдителни!

Москва

Академия на науките“

— Подлеци! — възмутено промълви професорът. — Готови са да унищожат и най-благородните прояви на човечеството. Въпреки тях ние ще се върнем. Правдата ще победи!… А сега на път към родната планета!…

XIII. Последната схватка

Най-напред Колев усети тъпа болка в главата. С мъка отвори очи. Намираше се в някаква стая. Точно пред себе си видя на стената портрета на възрастен мъж, облечен в старовремско облекло. Взря се по-внимателно и разбра, че това е портретът на видния физик Фарадей. Опита се да се изправи. Не му се удаде. Ръцете и краката му бяха здраво свързани.

„Вързали са ме“ — помисли разузнавачи. Дошъл вече напълно в съзнание, той обгърна с поглед помещението, в което се намираше. Това бе голяма стая, навярно гостна. Мека луминесцентна светлина я осветяваше. Големи кадифени завеси закриваха прозореца. На стената, която можеше да вижда от кушетката, на която лежеше, видя, че до Фарадей, от двете му страни са окачени портретите на Ломоносов и Ползунов.

„Сигурно е гостната на вилата“ — реши веднага офицерът. Той отново се опита да се изправи, но веднага се строполи на кушетката.

— Добър вечер, другарю капитан! — язвително го поздрави Берлие, който влезе тихо в стаята, откъм гърба на офицера. — Как се чувствувате?… Не ви ли боли малко главата? — продължи със същия тон той. — Нашият Вили се попрестара малко… Ние му се карахме… Че може ли така да се посрещат гости!…

Дружен смях на още двама души посрещна закачките на журналиста.

„Прегледали са ми документите“ — каза си Колев.

— Както виждам, не ви е осакатил — продължи той, — макар и да е голям специалист в тези неща. Но вие много ни трябвате и ние му заръчахме да се отнесе внимателно. Трябва да отговорите на няколко въпроса!

— Побързай, Берлие! — каза заповеднически на английски единият от мъжете и спря словоизлиянието на кореспондента. — Нямаме много време. Професорът и Пацев трябва вече да дойдат. Закъсняха!… Ще почакаме още малко. Ако не дойдат до половин час, ще излетим сами!…

— Вижте какво, Колев — започна с променен тон той. — От вашите отговори зависи какво отношение ще имаме и ние към вас. Надявам се, че сте разумен човек и ще отговорите на въпросите, които ни интересуват. Тогава ние ще си заминем и вас никой няма да докосне с пръст. Ако пък не, имаме и други средства — каза той и погледна злокобно офицера.

— В твърде неудобно положение за разговор съм! — отговори разузнавачът и посочи с поглед свързаните си ръце и крака.

Французинът размени поглед с високия мъж. Сетне се обърна към третия:

— Отключи белезниците — нареди той. — Нашият Вили е страшно недосетлив. Разбира се, че разговорът ни трябва да се проведе в съответна обстановка. Но да ви предупредя — продължи той и отново погледна остро изправилия се офицер, който разтъркваше китките на ръцете си. — Не правете глупости. Куршумите на нашите пистолети ще ви намерят. Всички до един имаме отличие за стрелба. Желаете ли цигара? — предложи златната си табакера той.

Разузнавачът взе цигара, запали я от предложената му от високия мъж запалка, вдъхна дълбоко от дима и зачака.

— Кажете — обърна се високият мъж към него, — какво търсеше майор Гранитов в института и защо непрекъснато ходите по петите на Берлие? Какви данни имате?

Колев разбра, че по петите на диверсантите не е само той. „Трябва да печеля време — помисли той. — Всяка минута може да се окаже решителна за залавянето им.“

— Преди да отговоря на въпроса — започна капитанът, — бих искал да зная по какъв начин господин Берлие разбра, че съм по следите му?

— Много просто — отвърна презрително журналистът. — И слепият може да разбере, че е следен. Най-напред при пристигането разбрах, че някой е ровил в куфара ми. След това вече беше лесно. Няколко пъти ви видях в ресторанта на хотела. А когато излязох от хеликоптера, се скрих в гората и гледах дали някой не е пътувал с мен. Тогава ви видях.

— Мога да се закълна — заяви разузнавачът обидено, — че всичко оставих в куфара, където си беше.

— Да — засмя се французинът. — Само че не забелязахте, че краищата на яката на една от ризите, без да искате, леко сте притиснали с друго бельо.

— Умно!… — каза Колев и като че на себе си продължи: — Ако може още един въпрос. По какъв начин предавахте с флейтата? Радиопредавателят е твърде слаб, вероятно с район на действие до десет километра.

— Точно така! Една любителска станция препредаваше — обясни журналистът. — Доволен ли сте? Вероятно!… А сега обяснете ни: какво има предвид Гранитов, та така упорито следи института.

— Не зная. Трябва да запитате него — отвърна разузнавачът и се усмихна.

— А, така ли? — злобно изръмжа Берлие, обърна се към шефа си, и му каза нещо на английски. След това даде знак на едрия мъж, когото наричаше Вили.

Но високият, облечен спортно мъж погледна часовника си и спря Вили с ръка.

— Оставете! — каза той. — Минаха повече от два часа. Професорът може и да не дойде вече — обезпокоен каза той. — Не ни губи повече времето, Берлие!… Достатъчно познавам тези комунисти от разузнаването. Нищо няма да каже. Ликвидирай го, Вили, и да вървим, че онази хрътка всеки момент може да пристигне.

Вили се приближи до разузнавача, извади пистолета си и се примери в главата му.

Пистолетен гърмеж екна в стаята.

Колев, който беше затворил очи и очакваше всеки момент да получи куршум, след изстрела с изненада разбра, че не е засегнат никъде. Отвори очи и видя как пистолетът на шпионина падна на килима.

— Никой да не мърда!… Горе ръцете! — чу се гласът на Гранитов. — Навреме пристигнахме! — каза той на офицера, който стоеше до него с изваден пистолет.

Един по един от вратата излязоха арестуваните. Със здраво сковани в белезници ръце те се отправиха към колата, която ги чакаше пред входа на вилата. Агент 303 и неговата банда бяха обезвредени.

Епилог

Хубава лятна вечер. Хиляди неонови реклами блестят с различни светлини по небостъргачите на големия град. Мощни фарове осветяват летищата на покривите на големите сгради. Ята хеликоптери се разминават и отправят в различни посоки.

Вестникопродавците разнасят извънредното издание на „Нюйорк хералд трибюн“.

— Завръщането на междупланетния кораб!…

— Новият блъф на комунистите!

— Има ли вина кралят на самолетите?

— Нова съветска нота!…

— Новото предложение на нашето правителство. Луната трябва да стане общочовешка собственост!

А на борсата цари паника. Разтревожени, акционерите следят курса на акциите на самолетите и помощните индустрии. Те спадат непрекъснато. Разорени са големи концерни. Смит вече не е крал на самолетите!

А паниката все повече се разширява. Тя се пренася в Лондон и Париж, в Брюксел и Амстердам, и във всички големи капиталистически столици.

А през това време пресата и радиото продължават да предават нови тревожни съобщения.

— Новата шпионска афера в България — съобщава „Юманите“.

— На Луната открити неизчерпаеми находища с магнезий — тревожи се и лондонският „Таймс“.

— Съвещание на тримата големи. Ново предложение на съветското правителство. Луната трябва да принадлежи на всички! — съобщава парижкият „Тан“.

А в борсите паника!

* * *

Слънчев ден. Както всяка неделя на пристанище Павлово има голямо оживление. Столичани бързат да прекарат неделната си почивка край панчаревското езеро.

Дежурният чиновник е претрупан с работа и едва смогва да изпрати малките пътнически кораби. На кея застава най-младият и най-красив пътнически кораб „Васил Левски“, който едва от два дни плава по канала Панчарево-София. Един по един пътниците се изкачват на палубата му и заемат определените си места.

Знак!… Корабът се откъсва от пристанището и поема по широкия канал към Панчарево.

Излегнали се на плетени кресла, двама мъже оживено, но тихо разговарят.

— Ако не беше ме накарал да взема резервен пътепоказател, кой знае къде щяхме да се залутаме. Чак тогава разбрах от какво голямо значение е бдителността. Дори и в нашето комунистическо общество трябва да сме бдителни, докато имаме капиталистическо обкръжение.

Инженер Иванов се замисли, кичур коса се вееше на вятъра и от време на време падаше върху широкото му чело. Внезапно той се обърна към събеседника си и запита:

— От нашия случай не ми стана ясно по какъв начин агент 303 успя да дойде в страната!

— Опасен враг! — каза Гранитов. — В страната пристигна с вертолет, който потопи в морето и инсценира злополука. След това с малка гумена лодка се приближи със своя помощник до брега. Но за да се прикрият следите му, в американската преса излезе съобщение за падането поради повреда на някакъв чуждестранен частен вертолет близо до района на град Бургас. При това, за да не се предизвика анкета, не хвърлиха сянка от съмнение, че падането на самолета е дело на комунистите. Страх ги беше да не се провери и разбере, че с вертолета не е загинал никой. С това те имаха и друга цел — да заблудят нашите радиолокационни станции, които не можеха да не хванат машината. Дотук те успяха.

Обаче в нашето министерство се появиха съмнения и ние изпратихме подводници и водолази, които да намерят самолета. След като го намерихме, разбрахме, че жертви няма, а в страната са пристигнали шпиони. За съжаление това направихме с малко закъснение. Малко оставаше да загубим един от най-ценните ни работници — капитан Колев. Само заради забавянето им успяхме да заловим и обезвредим агент 303 и неговата банда.

— Не ми стана ясно каква роля е играл френският журналист и Пацев в тази работа. За Дренков е вече ясно всичко!…

— Със своя радиопредавател, монтиран във флейтата, Берлие е предавал всички сведения на Смит чрез една частна радиостанция, която също заловихме. Берлие е също много хитър и опитен авантюрист. Що се отнася до Пацев, той е дребна риба. Продажник, но с малки възможности!…

— А как разбрахте, че ще бъде пуснат трети спътник?

— Този въпрос разрешихме по-лесно. На нас ни се стори много странно, че компанията на Смит ще пусне два спътника, а при това с „научна цел“, и то точно в деня на вашето завръщане. Посоката на движението на спътниците с нищо не съвпадаше с маршрута на вашето завръщане. А този мощен концерн бе кръвно заинтересован експедицията да се провали. От това следва, че те имат още един спътник с неизвестен маршрут, а двата други ще бъдат пуснати за маскировка. Обаче те не предполагаха, че можете да се завърнете по-рано, и то от друга посока. След залавянето на 303 той потвърди нашите предположения…

— А знаете ли какво стана със Смит? — внезапно запита Гранитов.

Инженерът въпросително го погледна.

— Смит се разори!… — весело продължи той. — Неговият концерн го освободи като председател.

— Пристанище Панчарево!… — прогърмя глас по високоговорителя.

— Трябва да се слиза — каза Гранитов. — Приятно е да пътува човек по канала.

— А я виж кой ни очаква — каза инженерът и посочи пристанището.

На кея чакаха професор Медведев, Занкина и геологът, които щом ги забелязаха, започнаха да махат с ръка.

Публикувано в списание „Наука и техника за младежта“, броеве 2,3,4,5,6,8,9/1957 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.